209. 
man véd om Glyptodonternes Tænder, tår man sige, at saa store 
Forskjelligheder, som dem vi her have truffet, umuligt kunne 
være individuelle, og at derfor disse allerede vilde være fuld- 
kommen tilstrækkelige til at godtgjåre, at den i sin Tid af Dr, 
Lund opdagede Art er forskjellig fra Hoplophorus oruatus, selv 
om der ikke havdes anden Ståtte for denne Mening. 
Medens Burmeister anser Hoplophorus meyeri (eller som 
han kalder den: euphractus) og H. ornatus for forskjellige, mener 
han, at derimod Nodots Glyptodon gracilis falder sammen med 
den Lundske Art. Med Hensyn hertil ville nogle Ord være 
nødvendige. I sit store Arbejde om Schistopleurum typus!) har 
Nodot opstillet to Glyptodon-Arter: welevatus» og ugracilis», om 
hvilke der siges, at de ere grundede paa tvende Pandser-Stykker, 
som ere fundne i Hulerne i Rio das Velhas Floddal og skjæn- 
kede til Parisermuseet af (senere afdåde) Hr. Villardebo?). 
Disse Angivelser maa vistnok enten i den ene eller den ånden 
Henseende være urigtige. Dr. Villardebo har ikke besågt Hu- 
lerne i Bio das Velhas-Dalen, og dersom de omtalte Pandser- 
Stykker ere skjænkede af ham, ere de sikkert fra Banda-Oriental 
(Montevideo) ligesaa vel som alle de åvrige Glyptodont-Levninger, 
som Pariser-Museet har modtaget fra ham. Ere Brudstykkerne 
derimod virkelig fra R. d. Velhas-Dalen, har Museet i Paris 
utvivlsomt faaet dem, ikke af Villardebo, men af (ligeledes 
afdåde) Hr, P. Claussen, som "samtidig med Dr. Lund foretog 
” nøgle Udgravninger i de brasilianske sduler (i enkelte Tilfælde 
endog i de selv samme, som ogsaa Dr, Lund havde undersågt) 
og solgte Udbyttet til -Museerne i Paris og London. Det er 
imidlertid vel snarere Giveren end Findestedet , som der i disse 
Tilfælde er taget fejl af, og det vilde derfor heller ikke være over- 
raskende, om disse Arter, eller i alt Fald en af dem, faldt 
sammen med en af de af Lund opdagede, en Mulighed, som 
1) Mém. de T'Acad. Impér. de Dijon. 2 Séz Année 1856, Dijon 1857, 
7) I. c. S.97 og 99, Pl. 10, Fig. 6, 'og Pl. 11, Fig. 3—4. 
14 
