135 



phyceerne (45 °/o), medens det blandt Phæophyceerne er de 

 subarktiske , som ere de talrigste (62 °/o). Den grønlandske 

 Floras arktiske Præg træder tydeligt frem ved en Sammenlig- 

 ning med Norges Kyst nord for Polarkredsen, hvor de arktiske 

 Arter ere stærkt tilbagetrængte , medens de nordatlantiske ere 

 langt mere fremtrædende, idet et betydeligt Antal sydlige Former 

 komme til , begunstigede af Golfstrømmens varme Vand. En 

 endnu større Forskjel finder Forf. mellem den vestgrønlandske 

 Flora og den østamerikanske ved Ny-Englands Kyster, hvad 

 der dog ikke kan vække Forundring , da den sidstnævnte Kyst- 

 strækning indbefatter to meget forskjellige Floraomraader. 



Vende vi os til Vegetationen, og søge vi i Litteraturen at 

 finde Oplysninger om de af Arterne dannede Samfund og disses 

 Forhold til de ydre Betingelser , da vil det vise sig , at der 

 herom kun foreligger yderst lidet. I de floristiske Værker, 

 særlig mine to nævnte Arbejder, er der vel meddelt en Del 

 Oplysninger om Arternes Optræden i Naturen, men en sam- 

 menhængende Fremstilling er ikke givet. Kun korte ere de 

 Bemærkninger, der kunne findes i topografiske Værker eller 

 Rejsebeskrivelser, og disse dreje sig i Reglen om de kæmpe- 

 mæssige Laminarier, der naturligvis særlig tiltrække sig Op- 

 mærksomheden. Saaledes skriver Rink 1 ) om den mellemste 

 Del af Grønlands Vestkyst: «Et ikke mindre overraskende Syn 

 frembyder Havet, hvor det er klart, umiddelbart langs Kysterne 

 af Grønland : Bunden er bevoxet med en Skov af kjæmpemæs- 

 sige Tangarter med Blade paa 6 à 8 Alens Længde og 1 U Alens 

 Brede , der i Forbindelse med den Dyreverden , som bevæger 

 sig derimellem , erindrer om Koralrevene i de tropiske Have ; 

 desuden beklæde koralagtige Skorper [Lithothamnion] overalt 

 Stenene, som ligge paa Bunden, og deres Hulninger, saavelsom 

 Leret, man skraber op fraDybden, Alt vrimler af Dyr». Og Pansch 2 ) 



>) H. Rink: Grønland. I. 1. Kjøbenhavn 1852, S. 84. 

 2 ) Die zweite deutsche Nordpolarfahrt in den Jahren 1869 und 1870 unter 

 Führung des Kapitän Karl Koldewey, II, Leipzig 1874, S. 10. 



