280 



massen stærkt forvittret, saa det ikke som i 1871 var muligt at 

 tage uforandrede Prøvestykker, alt var rustrødt eller mørkt med 

 grønt Betræk, farvet af Nikkel og Kobber og frembød et ganske 

 andet Skue end dengang, da hvert Hammerslag fremkaldte skin- 

 nende, malmglinsende Flader med en prægtig krystallinsk Struk- 

 tur. Forvittringen er altsaa skreden stærkt frem i de mellem- 

 liggende 27 Aar, og deraf tør man maaske slutte, at Magnetkies- 

 massen maa være bleven blottet ikke mange Aar før 1870, thi 

 det lader ikke til, at den ude i fri Luft kan holde sig i en 

 længere Aarrække; heller ikke i Museet har den holdt sig. 



Ved Igdlokunguak træder de kulførende Dannelser frem i 

 en stejl Skrænt ved Vandet, der har en Længde af en 6 à 700 

 Meter. SV.-Enden af denne Skrænt kaldes Amisut. SØ. herfor 

 hgger Ujaragsuidait , uden Tvivl en «død» Bræ; den gaar stejlt 

 ud til Vandet og synos at ende i en Højde af c. 300 Meter paa 

 Fjeldskraaningen. Den strækker sig ikke op paa Højfjeldet, der 

 her staar med en lodret halvcirkelformet Fjeldvæg. Paa dette 

 Sted traf jeg i 1871 et ejendommeligt Fænomen, som jeg ikke 

 har truffet senere, og som jeg ikke helt kan forklare Aarsagen til. 



Da jeg, dette Aar, efter at være rejst Vajgat rundt, opholdt 

 mig ved Ujaragsugsuk for at gjøre mig færdig til Hjemrejsen, vilde 

 jeg gaa langs Stranden til Amisut, da det blæste for stærkt til 

 at gaa med Baad. Jeg bad derfor udliggeren skaffe mig en 

 Grønlænder til at vise mig Vej ; men fik til min Forbavselse det 

 Svar, at der var ingen, der vilde, da Vejen ikke var passabel. 

 Det blev sagt, at en vældig Lerstrøm kort før min Ankomst 

 var flydt ned fra Fjeldene og helt ud i Vandet og at den var 

 saa blød, at den umuligt kunde bære os. Da denne Fortælling 



mærksom paa dette Mineral og havde saa, da han i 1870 ledsagede 

 Professor Nordenskiöld, opfordret denne tU at se paa Stedet, da de 

 roede der forbi Tiden var imidlertid knap og Professoren var derfor 

 kun løbet op til Stedet, og uden nøjere Undersøgelse havde han taget 

 nogle Stykker, hvoraf han, da han kom over Vajgat, havde kastet en 

 Del paa Stranden med den ovennævnte Bemærkning, at det kun var 

 Magnetkies uden nogen videre Værdi. 



