91 Mocsáry Sándor. 



tiszt szintén a helytartótanácsnál viselt kisebb hivatalt. Ő 1853-ban 

 Eperjesről jött, hol egyetlen fia, Emil, a lepkészetet megkedvelte 

 s azt Nagyváradon is folytatta, 1854. augusztus hó első napjai- 

 ban történt velem az a reám nézve nevezetes esemény, hogy 

 Emillel megismerkedve, kisded lepkegyűjteményének egyszeri meg- 

 tekintése elég volt nekem arra, hogy egész élelemre, egész élet- 

 pályámra döntő, elhatározó legyen. Másnap már együtt mentünk 

 lepkét gyiljteni, a mire igen alkalmas volt a nagy szünidő. Én 

 4kkor a második gymnasiumot végeztem, Emil pedig, nálam há- 

 rom évvel fiatalabb, az elemi iskola harmadik osztályát. Örökre emlé- 

 kezetes marad előttem az, midőn az első lepkét, egy Colias Myr- 

 midonet, megfogtam s azt a kalapom mellé tűzve, büszkén muto- 

 gattam. A megfogott többi lepke is gyermekies örömmel töltöttek 

 el bennünket. 



A következő év tavaszán többi barátaim és iskolatársaim egy 

 része is hozzánk csadakozott. A gondtalan élet ártatlan örömei 

 között kergettük a lepkéket, s alig telt bele még egy év, már 

 60 — 70 iskolás fiú gyűjtötte a körösmenti füzesben a lepkéket és 

 bogarakat, a rendes csütörtöki szünnapon úgy mint ünnep- és 

 vasárnapokon. Másnap aztán az iskolában nagyszerű csereberelés 

 és vásár fejlődött ki. Csakhamar nekem lett a legszebb lepke- és 

 bogár-gyűjteményem, mert Bécsben lakó bátyám folytonosan 

 küldözgette a szebbnél szebb lepkéket és bogarakat, a melyeknek 

 csudájára jártak gyűjtőtársaim ; de csak nekem volt meg egyedül 

 Berge „Schmetterlingbuch"-ja és később Calwer „Káferbuch"-ja is. 



Az élet azonban nemsokára válaszfalat emelt köztem és 

 Emil barátom között. Én a hatodik gymnasiumi osztály végezté- 

 vel, 1858-ban, a jászóvári prémontrai kanonok-rendbe léptem, 

 hogy egykor mit tanár a természettudományok mivelésének él- 

 hessek. Emil barátom pedig egy év múlva valamelyik katonii 

 akadémiába került, a honnan utóbb, mint tiszt lépett ki. Katonai 

 pályára volt szánva, katona volt atyja, néhány nagybátya és többi 

 rokona is. Itt reá, úgy születésénél, mint családi összeköttetéseinél 

 fogva fényes jövő várt. 



Midőn 1863-ban ismét visszakerültem Nagyváradra jogásznak, 

 Emil szülői már vagy nem éltek, vagy elköltöztek és nem volt 

 senki, a ki róla értesítést adhatott volna. Ennélfogva azt hittem, 

 hogy a közös hadseregben magas állású tiszt, vagy valahol a 

 csatatéren, Csehországban vagy Boszniában elesett, midőn 1893-ban 

 a hivatalos lapban olvastam, hogy kinevezték Ungvárra a törvény- 

 székhez Írnoknak, a honnan nemsokára Nagyváradra helyezték ál. 



