ÍO HíiUhi/rlrk. 



bizony íicka-e íinnak, hogy legalább ;i /•". sangiiiiiea a megfontolás- 

 nak, a czéltudatos inielligentiának tekintélyes fokával bír? Ennek 

 a kérdésnek a tisztázása végett a kutató a következő ellenpróbát 

 tette. Bizonyos idő rni'ilva ugyanazt az óra üveget, \'ízzel megtöltve 

 ugyanarra a hangyabolyra hel\'ezie el. ez alkalommal azonban 

 szigeiecske és hangyatojás nélkül. Ha első ízben a hangyák hidat 

 épírettek, hogy a tojásokhoz férhessenek, úgy most nem volt semmi 

 okuk a hídépiiésre. Mindazáltal most is csakhaniar a tó kiszárítá- 

 sához fogtak, miután néhányszor megázott a lábuk. S habár 

 tojásra kilátás nem volt. az üvegben levő vizet csaknem ugVi-n 

 annyi idő alatt, mint a'/előtt, göröngygyei s egyéb szilárd anyaggal 

 befödték. Ebből a megfigyelő azt következteti, hog\' a hangyákat 

 első ízben seni késztette az a szándék hogy hidat építsenek^ 

 hanem csak az, hogy a kellemetlen nedvességet eltávolítsák, a 

 mely ütjoknt állta. Ha tehát — úuymond — azt állíianók, hogy 

 a hangyák észszerű megfontolással alkalmazták a hídépítést, hogy 

 a tojások birtokába jussanak, akkor az állatot kritikátlanul emberi 

 rangra emelnők. Ennek daczára kétséges marad vajon Wasmann 

 magyarázata az első kise' létre is ráillik, kivált mi\'el nem mondja 

 világosan, vajon a híinuyák csalc eg\ii< helyen épitettek-e 

 hidat, vagy a tavat minden o'dali-ol befödték. Első esetben, és ha 

 kétségtelen lenne, hogy mindkét ízben ugyanazok az állatok mi^í- 

 ködtek közre. akke)r a második' kísérlet épenségiíel nagas intelli- 

 gentíajok mellett bizonyítana, mert akkor emlékező tehetségük hatott 

 volna, mi\'el a tojásoktól eredő chemiai inoer ekkor nem szerepelt. 

 Hogy pedig a hangyáknak mi volt a szándéka, az nem esik latba; 

 mert ha egyáltalában valami szándékuk volt, — s ezt Wasmann 

 is elismeri — akkor íntelligentiájuk már az által is be van bizonyítva. 



Secia stelídjformis Frr. a 60-as évek-ben még igen kereset^ 

 lepke volt, melyet szívesen fizettek meg 3 frttal. Ennek P á v e í 

 János 1862. június havában mint Frivaldszkyimre se- 

 gédje, annak távollétében a Farkasvöl^yben virágzó szederen két 

 ízben mintegy 80 példányát fogta. Midőn a második szállíjmány- 

 nval hazafelé bandukolt, Záborszkynénál (kinek házikója a Far- 

 kasvölgy elején, ma romban fekszik), kinél Ankerék falatozni s 

 i logálni szoktak, ott találta Anker Lajost és Rudolfot 

 nejével együtt. „No, mi van a dobozban ?" azzal fogadta az egyik 

 Pá veit, aki vonakodott zsákmányát megmutatni, de a végén 

 még is csak kinyitotta a dobozt. Ankerék csaknem hányat estek 

 a nagy kincs látására és faggatni kezdték a fiatal embert, hol 

 fo^ta a lepkét, s az valahogy ki is bökte azt. Pár napra rá haza 

 érkezett Frivaldszky és látva a kifeszített Sesiákat, szokott 

 b3keziaségével e^y huszasszl jutalmazta Pávelt. Csakhamar ki is 

 vezetette magát az illető helyre, de ott már virágzó szedert nem 

 találtak. Utóbb bevallotta Pech János, ki az illető helyen fogás 

 közben ott találta Ankeréket, kikkel ott össze is veszett, 

 hogy azok is, ő is, egymás boszantására, a szederindákat mind 

 kitépték. A. A. L. 



