Monografická studie o českých parožuatkách. 19 



čnívajíeí. Palistový věnec jest důležitým znakem systemati- 

 ckým a u druhů některých vyskytují se stálé zvláštní formy 

 s mohutně vyvinutým nebo zakrnělým palistovým věncem. 

 Vývoj tohoto palistového věnce vyšetřovala v poslední době 

 škola Ernstova a soudí souhlasně, že nutno pohlížeti na 

 palisty jako na listy rovnocenné korovým lalokům, poněvadž 

 jejich původ hledati dlužno v obvodových buňkách uzliny li- 

 stové. Hoření palist vyrostl z vrcholové buňky (označované 

 v") a může býti označen jako lístek 2. stupně, dolení palist 

 rovnal by se lístku 3. stupně, jehož původ jíst stejný jako 

 korových laloků z o])vodové buňky uzliny, buňky označo- 

 vané u'\. 



Okornatění lodyhy a listů vyskytuje se u většiny druhů 

 rodu Chara a jest důležitým systematickým znakem k rozli- 

 šení druhů. Jest to zvláštní obal buněčný (kůra) kolem člán- 

 ků lodyh a listů. Buňky okornatění jsou dvoje, jedny dlouhé, 

 protáhlé odpovídající článkovj^m buňkám, druhé krátké, hra- 

 naté neb kulovité odpovídající uzlinným buňkám, na nichž 

 u některých druhů nebo forem vyrůstá jeden nebo více jedno- 

 buněčn^-ch ostnů, palistům nebo lístkům podobných. 



Lodyžní okornatění vzniká v blasilární uzlině listů. 

 Z každé lodyžní uzliny (mimo prvního listu) rostou na obě 

 strany tyto korové laloky jeden směrem vzhůru k přeslenu 

 nejblíže vyššímu, druhý zase dolů k přeslenu dolejšímu. Tím 

 se stává, že se setkají asi uprostřed článku lodyžního dvoje 

 proti sobě rostoucí laloky, jež do sebe střídavě zapadnou. Po- 

 čet korových laloků, jež proti sobě rostou, jest nestejný a pod- 

 míněn různým počtem listů v sousedních přeslench, mimo to 

 i zmenšen bývá pravidelnými větvemi. Tyto nepravidelnosti 

 nepůsobí však na celkové okornatění lodyhy a nevzniká při 

 setkání se korových laloků skoro nikdy žádná mezera. Buňky 

 článkové v okornatění lodyhy jsou rourkovité, protáhlé a dále 

 se nemnozí, kdežto s nimi se střídající uzlinné rozdělují se u 

 oddělení Charae triplostichae ve tři buňky, z nichž prostřední 

 jest malá a spojuje dvě dlouhé buňky článkové, s nimiž tvoří 

 t. zv, hlavní žebro. Dvě postranní buňky vzniklé z uzlinné 

 buňky při vzrůstu lodyžního článku rovněž se protahují a 

 vsunou se mezi původní článkové buňky. Asi uprostřed člán- 



