20 II. Dr. Jan Vilhelm: 



kove buňky hlavního žebra stýkají se tyto dvě buňky a v sou- 

 vislosti tvoří t. zv. vedlejší žebra. Počet všech žeber v okor 

 iiatění bývá větší než dvojnásobný počet listů v přeslenu a 

 menší než trojnásobný. U oddělení Charae diplostichae zasa- 

 hují do sebe vždy dvě vedle sebe ležící žebra vedlejší a vytvoří 

 jen jedno vedlejší žebro mezi dvěma hlavními, počet pak všech 

 žeber v okornatění bývá asi dvojnásobný počtu listů v pře- 

 slenu. V oddělení Charae haplostichae postranní buňky 

 vzniklé z uzlinné zakrňují, takže vedlejší žebra se nevyvinují 

 a počet všech žeber odpovídá přibližně počtu listu v přeslenu. 

 Žebra hlavní a vedlejší mohou býti asi stejně tlustá {Ch. fra- 

 gilis) nebo hlavní žebra vynikají jako hrany nad vedlejší, jež 

 jsou jako rýhy (Charae tylacanthae), nebo konečně naopak 

 hlavní žel)ra jsou vpadlá a vedlejší vyniklá {Charae aulacan- 

 thae). Poměry tyto žeber na okornatění zavedené A. Brau- 

 nem a Leonhardim jsou dodnes důležitými rozlišovacími 

 znaky v systematice parožnatek. Přihlíží-li se ke skutečnosti 

 při zpracování rozsáhlejšího materiálu, jeví se často četné ne- 

 pravidelnosti a zvláště na sušených rostlinách nesnadno dají 

 se pravé poměry okornatění vyšetřiti, neboť sesýcháním i li- 

 sováním mění se poloha žeber. Inkrustace vápnem vadí také 

 k rychlé orientaci a tu nutno odstraniti tuto kyselinou. Poně- 

 vadž dosud neznáme lepších a markantnějších znaků při roz- 

 lišování druhů rodu Chara, proto rozdělení Braunovo má 

 i pro nynější systematiku značný význam. 



Uzlinná buňka hlavního žebra na okornatění vyvine 

 dalším dělením u některých druhů nejen vedlejší žebra, nýbrž 

 dělí se ještě rovnoběžnou přehrádkou k povrchu lodyhy a 

 vnější pak buňka vystupuje nad uzlinnou původní buňkou 

 jako hrboulek nebo bradavka, nebo jednobuněčný osten různé 

 velikosti podobný lístkům palistového věnce nebo lístkům 

 v uzlinách listu. Takový osten bývá jen jeden nebo jich více 

 pohromadě v chomáčkách nejčastěji pak 2 — 3, zřídka více. 

 Dle těchto ostnů poznají se snadno hlavní žebra. I směr těchto 

 ostnů, jsou-li delší, jest zajímavý, neboť dle směru vzrůstu 

 okornatění bývají namířeny buď dolů neb vzhůru. U někter^Th 

 druhů jsou ostny, zvláště jejich tvar a množství charakteri- 

 stickým stálým znakem druhovým. Velikost, zvláště rozměr 

 délky bývá však pro stálé formy u většiny druhů také kon- 



