Monografická studie o českých parožnatkách. 31 



ium, Hippuris, Ceratophyllum, Najas, Zanichellia m. j. nebo 

 Equisetum), tak na př. Plukenet, Morison, Sherard a 3. v. 

 Lépe již vystihl systematický význam parožnatek v prvních 

 svých dílech Linné než botanici v pozdějších 100 letech po 

 něm, neboť pokládal chary za tajnosnubné a uváděl je u řas 

 (vedle Fucus) ; jeho následovali i jiní pozdější botanikové jako 

 ScopoLi (1772), PoLLicH (1777), Martius (1817), Wallroth 

 (1815), ScHLECHTENDAHL (1822), Agardh (1824), Kiitzino- 

 (1845), Hassal (1845) a jiní. 



Podobně v přirozených soustavách kladli také četní bo- 

 tanikové v dřívějších dobách chary mezi řasy na př, Bernh. 

 z JussiEu a po něm Wernitschek (1764) a Crantz (1766). 



LiNDLEY (1830) zařadil parožnatky k mechům, Presl 

 (1846) uprostřed mezi jatrovky a lišejníky; k cévnatým 

 tajnosnubným chary počítali Haller, Wahlenberg, Bart- 

 LiNG, G. Meyer, Euprecht a jiní. Tak ještě v r. 1877 Du- 

 CHARTRE položil parožuatky do třídy kapradin před samé 

 přesličky. 



Richard (1815) a po něm Kunth utvořili zvláštní čeleď 

 Characeae, kterouž kladli mezi Marsileaceae a Piperaceae. 

 Zvláštní místo v soustavě vykázal charám Bischoff (1828) 

 mezi jednoděložnými a bezděložnými, později však (1839) na 

 nejnižším místě zlistnatěných buněčných rostlin. 



Parožnatky také kladli někteří mezi jevnosnubné a to 

 pi'() špatné pochojDení rozmnožovacích orgánů, jež považovali 

 za shodné s jevnosnubnými. Původcem toho byl Schreber. 

 jenž provedl nové uspořádání Linnéových Genera plantarum 

 (17!n) a v tomto vydání kladl chary mezi Monoecia monan- 

 (b'ia. Od toho času nalézáme chary obyčejně v systematických 

 spisech, jež řídily se Linnéovskými dělidly, ve 20, třídě. Ze- 

 jména byli to tito botanikové: Hoffmann, Horst, Persoon, 

 AiTON, Vest, Lampeyrouse, Wahlenberg, Link, Ficinus, 

 Nuttal, St. Amans; někteří však kladli tyto rostliny mezi 

 Monandria a to \md Monogynia jako na př. Wildenov 

 (1787), Smith (1804), Besser (1809) a Schultes (1815) a jiní 

 až k Bertolinimu (1854), buď k Digynia jako na př. Baum- 

 garten (1790), buď konečně k Polygynia jako na př. Pursch 

 (1814). 



