Monografická studie o českých parožnatkách. 135 



rozšířená. Jádro tmavě hnědé nebo černé, s 13 — 14 tupými 

 lištnami, 0,7—0,8 mm dl., s vápenným pláštěm. 



CJi. hispida jest vytrvalá rostlina. Přezimuje v lilub- 

 šícli tůních, zvláště dolení části bývají bahnem a jinými 

 ;í zbytky rostlinnými pokryty, pokračující v příští vegetační 

 \ periodě ve svém dalším vzrůstu. V mělkých tůních po prvních 

 : mrazech na podzim odumírají částečně jen hořejší články 

 lodyžní, kdežto dolení bohatě naplněné zásobními látkami zů- 

 I stávají a na jaře akcessorickými výhonky znova obnovují 

 I rostlinu. Podobně také v parných dnech a suchých letech vy- 

 1 sychají nejen částečně, ale i úplně mělké tůňky polabské a 

 I tu tyto parožnatky úplně uschnou a tvoří bílé kříčky snadno 

 ílámavé, jež pokrývají vyschlé dno tůní. Po vydatnějších 

 '' deštích znova parožnatky ponořeny jsouce ve vodě k novému 

 ; Životu obživnou a vyhánějí nové větve zelené z lodyžních 

 j: uzlin, takže při sbírání podzimním často nalezneme zřetelně 

 ' odlišené části druhé vegetační periody v témže roce. V půdě 

 skryté části rostliny jsou poměrně tenké článkové buňky. 

 3 mezi nimiž nacházejí se i uzliny, jejichž bílé buňky zvláště 

 í na podzim a v zimě jsou zduřené a hojně vyplněny škrobo- 

 vými zrny. Z těchto zvětšených uzlin často vyrůstají kořín- 

 \ kům podobné útvary. Z nadzemních pak uzlin, naplněných 

 I rovněž zásobními látkami, jakož i z podzemních bambulek 

 : na kořínkových vláknech vyrůstají z jara nové výhonky, ji- 

 miž se obnovuje rostlina v nové vegetační periodě. 



Okornatění, jež jest důležitým systematickým znakem 

 \ pro tento druh, složeno jest z hlavních a vedlejších žeber, 

 f z nichž hlavní žebra jsou poněkud níže a lze tento 'znak po- 

 ; zorovati jen na mladých článcích lodyžních, kdežto na star- 

 1 šíoh jisou oboje žebra skoro stejně vyvinuta. Hlavní žebra 

 i v mladých stadiích jsou kratší a užší než vedlejší, v starších 

 « článcích jsou oboje stejnoměrně vyvinuta. Braun i Migula 

 !, (1. c. p. 625) tohoto znaku používá pro rozlišení druhu jako 

 j stálého znaku. A. Můller (1. c. p. 11) to však popírá a tvrdí, 

 \ že nespolehlivým znakem jsou poměry na okornatění a že na 

 j témže lodyžním článku hlavní a vedlejší žebra průměrně 

 í jsou stejná a že někde bývají hlavní žebra silněji vyvinuta. 

 I Charakteristickou zvláštností Ch. hispida jest prý jen sil- 

 nější vzrůst okornatění proti článkové buňce, jež se proto 



