4 XXVI. Dr. Jar. Milbauer a iuž. Kaanil Kohn: 



Tak ku př. stačí i na 100 dílů octanu olovnatého 0,65 dílů 

 H.SO4 66^ Bé a 36,5 dílů KgCťa^^T? ^by chromová žluf takto 

 získána vyhovovala. Ovšem, že s přibývajícím množstvím 

 PbS04 stává se barva světlejší a stálejší. 



Existence sulfochromanů které by vysvětlovaly stálost 

 chromové žluti, je však sporná.'') Různé okolnosti svědčí pro 

 jejich existenci, ale opět jiné jí odporují. Pro existenci těchto 

 podvojných sloučenin mluví to faktum, že jen současně sraže- 

 ný síran olovnatý s chromanem olovnatým při následujícím 

 promývání se chová docela jinak nežli barva, kterou bychom 

 dostali sražením chromanu olovnatého na dříve připraveném 

 síranu olovnatém. Kdežto prvním způsobem připravená žluf 

 při promývání se uezatemňuje, druhá barva chová se tak jako 

 PbCrOi sražený bez PbSO^. ' 



Kdyb^'- byl síran olovnatX^ pouze prostředkem k dosa- 

 žení světlejší barvy chromové žluti, dal by se nahraditi i ji- 

 nými podobnými sloučeninami. 



Tak by mohl síran barnatý nahrazovati síran olovnatý. 

 Ale lakové chromové žluti jinak zcela obdobně vyrobené jako 

 se síranem olovnatým nepodobají se jim ani v barvě, ani 

 v struktuře. Ačkoliv je objemová váha síranu barnatého (4,48 

 až 4,53) menší nežli síranu olovnatého (6,2 — 6,38) jsou barvy 

 se síranem barnatým hutnější a těžší. Zvláště tato poslední 

 okolnost b}^ mluvila pro existenci sulfochromanu olovnatého. 

 Proti tomu však dá se síran olovnatý z domněle vznikajícího 

 sulfochromanu resp. ze směse síranu a chromanu olovnatého 

 vytřepati roztokem sirnatanu sodnatého a dále srážíme-li roz- 

 tok dvoj chromanu a síranu alkalického roztokem olovnaté soli 

 vypadne nejdřív chroman olovnatý a pak síran olovnatý. 



Domněnky o působení síranu olovnatého můžeme tedy 

 shrnouti v následující: 



.1. Theorie Jablczynskiho vysvětluje stálost barvy 

 zmenšením hydrolysy chromanu olovnatého vlivem síranu 

 olovnatého. 



2. Theorie sulfochro matová předpokládá v ci- 



*) G. Zerr a Rubencamp: Handbuch der Farbenfabrikation. 

 1. c. 



