Morfologieká studia variační na klíčících fasolích. 15 



ným důkazem k správnému názoru morfologů. Musíme totiž 

 při dislokaci dvou orgánů rozeznávati přesně dva způsoby, 

 jednak srůstání a jednak vyšinování. Při prvém po- 

 chodu objeví se orgán na jiném místě proto, poněvadž část 

 druhého, na němž tento (nejčastěji jedná se o pupen) se na- 

 chází, sroste s jiným; tu zpravidla ale vždy zůstávají stopy, 

 ať již zevně, nebo jen ve vnitřní struktuře patrné, které ihned 

 lehce poukáží na původní uložení záhadného orgánu. Vyši- 

 nutí orgánu pak děje se tak, že tento jest od sousedního,, 

 jenž v těsné blízkosti jeho se nalézá, z původní polohy v pra- 

 vém slova smyslu vynesen, a tak vysunut; samo sebou se 

 rozumí, že v tomto případě marně hledáme stop, jež by nám 

 podivnou praesentní polohu vysunutého orgánu objasnily, 

 Jedná-li se o reální, postgenitální vysunutí, nebo popřípadě 

 srůst, pak ovšem vvvoj z mládí souhlasí s morfologickj^m 

 předpokladem; ale tam, kde se jedná o pochod kongenitální 

 (dle Čelakovského ideální), kdy tento stal se v dobách fy- 

 logenetického vývoje, takže oba orgány spojeny jsou již tak 

 intimně, že poloha obou jest již dokonale fixována, odpo- 

 rují ontogenetická fakta zdánlivě konklusím morfologickým. 

 V tomto bodě jeví se tudíž rozhodný rozpor mezi ontoge- 

 netiky a morfology, podmíněný jedině extremním oceňová- 

 ním ontogenetických fat na úkor srovnání morfologického, 

 a který vrcholí na straně ontogenetiků v popírání jakého- 

 koliv vyšinování a kongenitálního srůstu orgánů v rostlinstvu 

 vůbec; zásady ontogenetiků ochotně jsou přijímány od orga- 

 nologů, jakž ani jinak při methodách těchto botaniků, posu- 

 zujících jen organy »sui generis«, nelze předpokládati. Jest- 

 liže ale můžeme skutečně dokázati vysunutí i srůsty postge- 

 nitální, a naopak v případech kongenitálních těchto pochodů, 

 četné abnormity atavistické dokazují, že tyto pochody kdysi 

 byly reální, není příčiny, proč zavrhovati a popírati tyto 

 jevy vůbec; nelze tedy v každém případě fakta ontogeneti- 

 cká, právě tak jako anatomická, pokládati za směrodatná při 

 morfologickém oceňování a vykládání orgánů rostlinných. 

 Že někdy mohou býti poměry vzájemným srůstem anebo 

 vysunováním orgánů značně komplikovány, svědčí (mimo 

 případy svrchu u pupenů uvedené) i následující případy,, 

 jež pozorovali jsme na našich fasolích: 



