Morfologická studia variační na Ivlíčicícli fasolich. 23 



listu tak, že pupen ji okoncující ocitl se vysoko nad původ- 

 ním místem. Následkem odchylné stavby svého řapíku zaujal 

 tento list též docela jiné postavení. Že list třetí skutečně ná- 

 leží přeslenu, plyne také z té okolnosti, že jest téže velikosti 

 jako druhé dva ostatní; kdyby list tento tvořil již nový člá- 

 nek anafytový, byl by zajisté menší, jsa také mladší, a pak 

 by se mohl směle vykládati jako list pseudoterminální téže 

 kategorie, jakž svrchu jsme vylíčili. Máme tedy v našem pří- 

 padě zajímavý příklad, že hlavní osa může srůsti, popří- 

 padě i pupen její se vysunouti i na jeden list z přeslenu, 

 jenž na ose se nalézá. Současně ale považujeme tento případ 

 i za doklad pro Velenovského theorii anafytosní, jež na 

 rozdíl ČELAKOVSKÉHO tvrdí, že přeslen listů není více článků, 

 nýbrž jen jediný článek anafytový ve více listů rozdělený; 

 Čelakovský (1902) totiž na základě názorů Gaudichaudových 

 (1841) domníval se, že přesleny sestávají z tolika souběžně 

 srostlých anafytů, kolik listů obsahují. Stejným dokladem 

 pro nesprávnost názoru tohoto jest i okolnost, že velmi často 

 objevují se na hlavní ose fa solí vstřícné anebo i přeslenité 

 listy, za nimiž náhle pokračují opět listy střídavé v pravi- 

 delné spirále; úkaz tento jest nesmírně obyčejným, jmeno- 

 vitě v mladších částech osy. Význam tohoto úkazu byl již 

 Veleno vsKÝM (Morfol. II. p. 467.) dostatečně oceněn, takže 

 by bylo zbytečno siřeji se rozepisovati. 



Všechny popisované případy, jež jeví se jako odchylkv 

 od normálního typu nejsou žádnými abnormitami, nýbrž vý- 

 skyt jejich dlužno připočísti variační schopnosti rostliny; ob- 

 jevují se náhle za úplně normálních poměrů, ve skrovném 

 často počtu, aby opět zase zmizely. Bývají proto postřehnuty 

 jen při ohledávání velikého množství individuí a proto zřídka 

 kdy je nacházíme publikovány v pojednáních morfologických. 

 A přece pro srovnávací morfologii mají velikou cenu i důle- 

 žitost, při nejmenším právě takovou jako morfologické abnor- 

 mity vůbec; kdežto tyto, jsouce převážně zjevy atavistickými, 

 vysvětlují zhusta nepochopitelné poměry a znamenitě doka- 

 zují názor zkušeného morfologa, k němuž tento bedlivým 

 srovnáním došel, po případě i korrigují názor systematikův, 

 variační odchylky naopak naznačují jakousi cestu k budou- 

 címu vývoji té neb oné rostliny, a stejně přispívají k rozší- 



