české Drepanoklady. 57 



Kostliiiky tvoří trsy měkké, ponořené, v tekoucí 

 vodě vzplývavé, tmavozelené, na nejmladších částech žluto- 

 zelené, lesklé. Lodyžky jsou velice chabé, až 30 cm dlouhé, 

 oddálené krátce větevnaté, zřídka více méně pravidelně zpe- 

 řeně větevnaté. Lístky lodyžní jsou oddálené, n a b a s i h 1 u- 

 boce sbíhavé, dlouze kopinaté, ponenáhlu tence zašpiča- 

 těné, kolem a nejvíce ve špici zřetelně zoubko- 

 vané, přímé, pouze na konci lodyžek zakřivené, odstávající, 

 ploché, 4-5 — 6 mm dlouhé, 1 — 1-5 mm široké. Žebro na basi 

 50 — 60 fi široké, v polovině listu neb něco výše mizící. Če- 

 pelné buňky tenkostěnné, netečkované, ve středu 

 listu 20 — 25krát delší než širší, na basi tenkostěnné, 

 ve zřetelně sbíhavých rozích velká skupina 

 hranatých, č i r ý c h b u n ě k. J e d n o d o mý. Perichae- 

 tiální větévky nekořenují, vnitřní obalné lístky jsou pošvité, 

 široce vejčité, dlouze zašpičatěné, celokrajné, se slabým že- 

 brem, nerýhované. Štět (dle Warnstorfa) až 18 cm dlouhý, 

 tobolka 2 — 3 mm dlouhá a 1 mm široká. Víčko nízké, klenuté^ 

 krátce a tupě zašpičatěné. Prstenec schází. Vnější zuby ob- 

 astí jsou tmavožluté, ve spodní části úzce vroubené a n a 

 dorsální straně stejnoměrně jemně papillos- 

 ní, příčně nerýhované, bledé špičky široce lemované 

 a jemně papillosní. Vnitřní zuby jsou bleděžluté, výběžky 

 většinou prolamované, sotva papillosní, brvy hladké, uzlo- 

 vité. Spory jsou žlutohnědé, jemně papillosní a mají 15 — 18 ř* 

 v průměru. Zraje v pozdním létě. 



V odvodňovacích rašelinných a lučních příkopech, tů- 

 ních vždy ponořený, plodný zřídka a to na vysýchajících mí- 

 stech. Z Čech jsou mi známy tyto lokality: v Šumavě u Vydr}^ 

 (Vel.), íievnice, Lásenice, Borkovice (Vel.), v Rudohoří u 

 Božího Daru plodný (Mónkemeyer), Sauschwemme (Roll). 



Jedině AA^^ARNSTORF (K r y p t o g a m e n f 1. d. M. B r a n- 

 denb., p. 1050) pojímá typ tento jiako druh, jinak uváděn 

 jest jako varieta, náležející Dřep. fluítans. U Klinggraeffa 

 (L e b. u. L a u b m. W. u. O s t p r., p. 278) nacházíme po- 

 známku, že by mohl býti považován za samostatný druh. 

 Warxstorf opírá se hlavně o basální úpravu listovou. Listy 

 jsou zde, jak již výše uvedeno bylo, silně sbíhavé a v rozích 

 vyskytuje se vždy skupina hranatých buněk, čirých, tenko- 



