studie z osteologie Laóertid. J3 



zavěšen ligauicntein (obr. 4. i?, Z), jenž u starých exemplárů má 

 skoro povahu vláknité chrupavky. Ze jest oblouk upevněn na samém 

 zadním konci těla obratlového, zdá se, jakoby vězel na hranici dvou 

 obratlů sousedních ; již z našeho výkresu (obr. 4.) patrno, že náleží 

 oblouk obratu přednímu a nikoli zadnímu, jakž se mnozí domnívali. 

 V zadní polovině ocasu jsou oblouky tyto menší a menší, dole ote- 

 vřeny asi jako u ryb kostnatých na prvých obratlích za žebry, a na 

 posledních obratlích (obr. 6., 7.) jich konečně není. 



Také u j. ž. možno pozorovati dávno známé u ještěrčích obratlův 

 ocasních rozpoltění obratle („normále Quertheilung"). Kromě nejpřed- 

 nějších mají totiž všecky obratle ocasní v těle svém tam, kde zůstal 

 vertebralní zbytek chordy nejdéle (obr. 6. mezi ť a ť') zřetelnou, 

 nepatrnou skulinu, kterou tělo obratle rozpoltěno v přední kratší (obr. 

 5. — 7. ť) a zadní delší (í") polovinu. Ze pak uzounká skulina i na 

 hořejším oblouku se nalézá, jest ve dva nerovné díly rozdělen vlastně 

 obratel celý; že by byl i processus transversus ze dvou částí složen, 

 toho jsem já u j. ž. nepozoroval. Co Leydig zove druhotným trnem 

 („secundárer oberer Dorn"), to není u j. ž. než nepatrná špička (obr. 

 5. ps') nahoře na obratli, již činí dohromady zdvižené konce přední 

 (kratší) a zadní (delší) části vlastního trnu hořejšího, v předu na 

 obratli ovšem jen v podobě nízké lištny vyvinutého. Toto rozpoltění, 

 jež možno pozorovati i na nejposlednějších obratlích (obr. 7.), ač na 

 nich již processus spinosus ve dvé rozdělen nebývá, jest příčinou 

 toho, že se ocas ještěrčí tak snadno přelomí; i při praeparování 

 obratlův ocasních neoddělí se obratel od obratle, nýbrž přetrhne se 

 každý z nich ve dva díly a přední polovina obratle následujícího 

 zůstane u zadní poloviny obratle předchozího (obr. 5.). Také chru- 

 pavka v obnovujícím se ocase bývá přirostlá vždycky k menší, přední 

 polovině obratle, jehož zadní část se byla utrhla (srovnej u Leydiga: 

 Taf. IV. 55.). 



Nejposlednější obratle ocasní nemají kloubův ani jamek kloub- 

 ních (obr. 7.), ale také jsem u j. ž. nepozoroval, že by byly dvojduté 

 (Leydig). Mezi dvěma obratli viděti jako spojidlo kousek chrupavky 

 (ch), což ostatně není u plazův úkazem jediným ; vždyť i u krokodilů 

 jsou mezi obratli intervertebralní destičky podobné úpravy („inter- 

 vertebrale Bandscheiben"), jako na př. u ptáků neb u ssavců. Obě 

 poloviny těchto posledních obratlů, vzniklé řečeným rozpoltěním, ne- 

 liší se velikostí od sebe na vzájem tou měrou, jako u obratlů před- 

 nějších. 



