Příspěvky k soustavě Gordiidů. 17 



v tloušťce 4'5 mikromil., ukazují zřetelné lumen, jež k oběma koncům 

 se šíří v nepatrnou dutinku. Od středu vystupuje příčné lyhování, 

 jež k oběma koncům se ztrácí. Substance kontraktilní uzavírá velmi 

 jemně zrnitou výplň úplně, jest to tedy příklad typu coelomyarního. 

 Po jádrech není nikde ani stopy; nutno však připomenouti, že ne- 

 valně konservovaný exemplář, z něhož jen malé výřezy bylo možno 

 řezovou methodou studovati, pro histologické zkoumání se nehodí. — 



Chordodes hrasiliensis v příbuzenství nejblíže stojí s druhem 

 Gordius Weheri Villot. 



V přehledu předcházejícím uvedl jsem pod číslem 8. Gordiida 

 Bairdem popsaného a stalo se tak jen z toho důvodu, že všude se- 

 tkáváme se s touto specií v subgenus Chordodes zařaděnou. Leč tvrzení 

 to jest nesprávné, vzalo svůj původ patrně v tom faktu, že Baird 

 specii svou vkládá do oddílu, jenž nese etiketu: „epidermis granu- 

 lated". Pak ale musili bychom sem přijati i specie G. violaceus Baird^ 

 G. pustulosus Baird^ G. sphaerula Baird a G. fasciatus Baird^ jež 

 všechny pDd tímtéž štítem jsou uvedeny. Baird shrnuje zajisté pod 

 tuto skupinu jen Gordie, jichž povrch jest vůbec pokryt protuberan- 

 cemi. Nelze se arci lépe přesvědčiti než srovnáním, což však jest 

 věcí téměř nemožnou, a myslím, že nejjasněji ukáže se správnost mého 

 tvrzení, kdyby kdo srovnal na vzájem kteréhokoli příslušníka pod- 

 rodu Chordodes a na př. druh Gordius pustulosus. Že ti dva nikdy 

 badatelem tak bystrým, jako byl Baird^ pod jednu skupinu nemohli 

 by býti počítáni, leží na bíle dni. Dále jest Bairdův Gordius verru- 

 cosus samec se zakončením normálním, jsa jediným příkladem samčím 

 v řadě 13 podobných sobě Gordiidů^ kteří vesměs jako samice se 

 objevili. Jest však zcela přirozené, aby Gordiid, jenž obzvláštními 

 zevními znaky od ostatních se liší, i jiné zakončení těla u samců 

 jevil. Pokud tento samec znám nebyl, mohl být Bairdův G. verru- 

 cosus snadno pod subgenus Chordodes řáděn. 



Vynecháme-li tedy posléz jmenovanou specii a rovněž, svými 

 diagnosami nejisté druhy Gordius diblastus a pachydermus Orley, a 

 srovnáme-li znaky společné zbylých 11 druhů, obdržíme markantní 

 obraz skupiny, jež zajisté všecko právo má, aby rodem byla nazvána. 



Znaky ty zněly by as následovně: 



„Tělo statné, válcovité, délky as od 200 mm téměř do 500 mm, 

 největšího průměru od 1 až něco přes 2 mm, ku předu i na zad se 

 úžící. Súžení na přídě jest silné, tak že tato vybíhá v ostrou špici, 

 na zad volnější. Ústa malá, terminální, neb něco ke břišní straně 



