32 XVIIl. Jindř. L. Barvíř 



jenom nízké barvy polarisační, při otočení pak mezi kříženými nikoly 

 čtyřikráte stávají se temnými. Tlučený prášek nečiní nikdy dojmu 

 vláknitého slohu, nýbrž hmoty velmi jemně zrnité. Tenké výbrusy 

 dají se z mořské pěny zhotoviti velmi nesnadno, neboť zůstává dlouho 

 neprůhledná a posléze stává se velmi drobivou. Nejlépe jest uložiti 

 ji na čas do etheru, pak vyvařiti ji v kanadském bal samu a teprve 

 potom brousiti. V tenkém výbruse nalezneme, že tato mořská pěna 

 činí velice jemnozrný agregát. Zrnka jsou tečkovita a nedají poznati 

 žádného pravidelného omezení. 



Pozoruhodno jest, že blízky mořské pěny, kteráž, jak známo, 

 má lom ploše lasturovitý, při nárazu rozpadávají se na kusy, pro- 

 zrazující někdy skoro mískovitý sloh hmoty. Polejeme-li kusy vodou, 

 ssajou ji velmi dychtivě syčíce při tom. Z téže příčiny lpí na 

 jazyku. 



Řečená jádra rohovcová mají vzhled celistvý a barvu čistě bílou 

 nebo trochu nahnědlou či nažloutlou. Často bývají protkány světlej- 

 šími žilami. Jich tvrdost' činí sice 7, ale jsou neobyčejně tuhy, kla- 

 douce nápadný odpor nerostu rýpajícímu, i dají se topasem, ba ještě 

 korundem rýpati jen nesnadno. Toutéž příčinou lze je toliko namá- 

 havě brousiti. Lora jest ploše lasturovitý s matným leskem. Mikro- 

 skopem spatří se velice jemnozrný agregát allotriomorfních zrnek 

 křemene. Nejsou chemicky čistou kyselinou křemičitou, nýbrž ob- 

 sahují hojně magnesie, dávají tudíž s kyselinou křemíkoíluorovodí- 

 kovou pěkné ostré klence křemíkoíluoridu magnesnatého. Též uza- 

 vírají často ve makroskopicky patrných dutinkách uhličitany, které 

 kyselinou solnou navlhčeny byvše, šumívají. 



Mořská pěna činívá kolem rohovce jakoby kůru, tato však není 

 od něho ostře oddělena, nýbrž rohovec ztrácí se znenáhla v mořské 

 pěně. V některých kusech hranice mezi oběma nerosty jest rozma- 

 nitě laločnata, laloky rozcházejí se posléze v žíly a žilky. Zdá se 

 opravdu, jakoby mořská pěna z těchto rohovcových hlíz se vyvino- 

 vala, a pseudomorfosy po nich činila, jak Blum jednou soudil 

 o zdejších nálezech.^) Podávám zde skoro doslovně jeho článek, 

 z něhož lze viděti, jak si představoval celý pochod, a mimo to, že 

 znal hrubšické naleziště. Exemplář mořské pěny ze Hrubšic, který 

 byl jeho majetkem, jevil „tentýž zevnější tvar, který vídává se oby- 

 čejně na pazourku, zvláště na tom, jenž vyskytuje se ve křídě. V jeho 

 nitru bylo viděti ještě jádro nezměněného pazourku, které však ne- 



1) J. K. Blum : Die Pseudomorphoscn des Minerakeichs, 1843, p. 126—128. 



