Petrografická studia v křídovém útvaru okolí Řipu. 21 



chomáčky, které ve výbrusu již pouhým okem co černé tečky jsou 

 zuatelné. 



6. Lupky. 



Lupek souvrství 3. pásma L, jenž dobyt byl při kopání studny 

 na dvoře č. d. 42. v Přestavlkách, loupá se v tenké desky barvy šedé 

 neb tmavošedé. Jest velmi měkký, lpí silně na jazyku. Mívá v sobě 

 úlomky uhlí a na plochách vrstevnatosti třpytí se hojně šupinek 

 muskovitu. Při pokročilém větrání bývají šupinky slídy v mastný 

 talek proměněné. Často bývají čerstvě dobyté lupky pestrými barvami 

 naběhlé zvláště žlutavé a rezavé. Pod 'drobnohledem viděti jest ve 

 výbrusu tmavošedého lupku převládati práškovitý nahnědlý jíl. Tu 

 a tam jeví se šupinka muskovitu. Zrnka pyritu jsou mezi jílem velmi 

 rozšířená, a proměna jeho v limonit jest též dosti znatelná. 



Lwpék železitý. Ve vrstvách lupků pásma I. v Přestavlkách vy- 

 skytují se též černé pevnější a tvrdší vrstvičky lupků, které vykazují 

 pod drobnohledem velké množství hnědého limonitu v základní hmotě 

 jílovité. Také partie černého uhlí jsou ve výbrusu hojné. 



C. O tvaru hornin a o změnách, jichž nabývaji větránim. 



Důležito je při posuzování vrstev rozeznávati čerstvý stav hornin 

 od stavu proměněného, zvětralého. V četných lomech, v nichž se do 

 vrstev hluboko pokročilo, jakož i kopáním hlubokých studnic se shle- 

 dává, že veškery horniny našeho útvaru vzdálené od povrchu mají 

 mnohem mocnější, souvislejší vrstvy. Nelámou se tak v tenkých 

 deskách jako na povrchu, nýbrž v mocných stolicích, což zvláště 

 platí o pískovcích. Veškeré sliny lámou se hluboko pod povrchem 

 obyčejně ve stolice 1 m mocné. Čím dále se však vrstvy slínů blíží 

 kn povrchu zemskému, ať ve směru vertikalném neb horizontálném, 

 tím více rozdělují se v tenčí lavice a desky. Na povrchu samém 

 rozpadávají se čisté sliny a vápnité sliny obyčejně v peckovité kusy 

 ale i ty se loupají, až i tvrdší jádro s odpadlými kusy v zem se 

 rozpadá. Mnohé sliny, zvláště ale písčité sliny rozpadávají se na 

 povrchu v tenči a tenčí plátky, zřídka v nepravidelné neb oblé 

 kousky, až se konečně i tyto rozpadnou. Vápence, zvláště křemité 

 vápence, vzdorují dosti větráni. Blíží-li se lavice vápence takového 

 blíže k povrchu zemskému, začínají se posud v souvislé lavici uka- 

 zovati pevnější kulovité tvary, jež barvu původní ještě udržely; 



