100 
De Geer (II, 2, p. 830, Pl. 28, fig. 16) saa, ligesom han for- 
tæller det om Rolander, denne Art grave dybe Gange i Sand, hvori 
den anbringer en eller flere Larver, som den først bedøver ved Stik 
med sin Braad. Derefter fylder den Gangen til med Sand. Larven 
transporteres ganske som hos Ammophila sabulosa. Ogsaa West- 
wood (1840, p. 205) og andre have set den tage Sommerfugle- 
larver, navnlig Uglelarver, medens Lepeletier (Ene. méth. X, 
p. 452) og Shuckard (1834, p. 57) angive Edderkopper. Fabre 
har nærmere beskrevet dens Levevis (1879, p. 172). 
XI. Pompilidæ. 
Denne Familje danner en egen Gruppe indenfor Begrebet 
»Gravehvepse". Typen er ikke synderligt varieret; det er under- 
ordnede Bygningsforhold, der ere benyttede til en Deling i Slægter, 
nemlig Benenes Tornbevæbning og Vingefelterne. Kroppen er for- 
holdsvis slank og kort, med siddende Bagkrop. Benene ere stærkt 
forlængede, navnlig Bagbenene. "De opholde sig mest paa Jorden, 
hvor de løbe hurtigt om og kun flyve korte Strækninger. Byttet op- 
søge de ved Løb og bære det ikke bort i Flugten, men slæbe det, 
gaaende baglænds, bort med sig. De synes udelukkende at tage 
Edderkopper, og saa store Arter af disse, at der til hver Celle kun 
behøves en enkelt af dem. I de fleste Tilfælde er det vistnok 
Arter, som leve paa Jorden eller i det højeste påa lave Planter. 
Edderkoppen stikkes ind i Thorakalgangliet, og Giften er saa 
stærk — deres Stik er meget smertefuldt — at kun et enkelt Stik 
er nok til øjeblikkelig at lamme Byttet, som ofte er betydeligt større 
"og kraftigere end Hvepsen. En enkelt Art (Pompilus niger). har 
man troet at se slæbe af med en Larve, men denne Iagttagelse 
trænger endnu til Bekræftelse. 
Redebygningen er i Regelen temmelig simpel. Arterne opholde 
sig mest i Sandegne og grave her skraat nedløbende Gange i Sand 
eller Sandjord. Gangen ender med en eneste Celle, hvis Vægge 
ikke fæstes eller poleres men kun er et udgravet Rum. Gangens 
