350 
folja så 7-strångarna, medan den ursprungliga basalbågen (m), 
såsom I visar, ånnu i midten af bladskifvan ligger ofåråndrad. 
Undersåkningar åfver bladskaftens byggnad") hafva visat, att 
kårlstrångarna i dessa kunna vara ordnade på mycket olika sått och 
ofta på tvårsnittet bilda en sluten ring. Den åfra bågen hos 
Ch. hamosa behåfver dårfår icke vittna om någon i bladet insånkt 
axel, så mycket mindre som en annan Chirita - art (Chirita sp., 
n:0 9. Herb. Ind. Or. Hook. fil. et Thomson), hvars bladskaft jag haft 
tillfålle att undersåka och som icke hade epifylla blommor, likaledes 
hade en ring af spridda kårlstrångar. Men å andra sidan kan man 
också i de tvånne N-grupperna se de till den florala grenen utgående 
strångarna. Att man i så fall måste antaga, att en del af sjålfva 
bladets mediana strångar anslutit sig nårmare till de fårra, talar 
icke håremot, ty någon skarp gråns mellan M och IN existerar 
såkerligen icke, så omedelbart som de ståta intill hvarandra. Då 
den primåra florala axeln fullståndigt tråder tillbaka får pedunklerna, 
vore det icke annat ån hvad man kunde vånta, om blommornas 
sista kårlstrångar också vore hela skottets sista. 
Att blomparen åro systerbildningar, dårfår talar det likformiga 
kårlstrångsfårloppet, men eljes synes detta sålunda icke låmna några 
upplysningar, åtminstone icke så långe forhållandet hos de nårstående 
arterna ej år kåndt. 
Sammanfatta vi resultaten af undersåkningen i dess helhet, så 
hafva vi fråmst att låigga mårke till, att den knopp, ur hvilken 
blommorna framgå, anlågges i omedelbar anslutning till stamspetsen. 
Då ingenting finnes, som kunde tyda på att den lika fullt fylo- 
genetiskt sedt icke år bladets normala axillår- knopp, måste vi be- 
trakta den som sådan, och hårmed år gifvet att de Candolle's 
10. de Sand sGe; Anatomie comparée des feuilles chez quelques 
de Dicotylédones 1879, samt L. Petit, Le pétiole des Dico- 
tylédones 1887 och Nouvelles EÉscheredåe sur le pétiole des Phanéro- 
games. 1889. 
