352 
bladskaftets stråckning, som håraf blifvit fåljden, håller inflorescens- 
naturen på att alt mer fårsvinna, Någon våxpunkt låter sig icke 
mer påvisas, hvilket får dfrigt icke år så fårvånande, då man tager 
i betraktande den ytterliga reduktion, som också sjålfva stamspetsen 
visar hos Chirita hamosa. 
Chirita hamosa år icke den enda Cyrtandre, som eger epifylla 
blommor. Hos åtskilliga hithårande arter stå blommorna likaledes 
på bladskaftet, och isynnerhet år detta fallet hos de stamlåsa 1—2- 
bladiga våxter, som så allmånt fårekomma inom denna grupp. 
Utvåcklingen hos dessa hågst egendomliga former år tilsvidare 
kånd endast får ett par Streptocarpus-arter, undersåkta af T. Hiel- 
scher"). Hufvudresultaten af dennes undersåkning voro fåljande. 
Grodden består endast af 2 hjårtblad och en hypokotyl led; stam- 
knopp och rot saknas fullståndigt. Vid groningen dår det ena 
hjårtbladet inom kort, medan det andra dåremot våxer ut till ett 
mycket stort, grånt blad. Ingen epikotyl stam bildas, den hypo- 
kotyla dør snart. Blommorna och vegetativa skott framkomma ad- 
ventivt på skaftet af det nåmda hjårtbladet, som år det blommande 
skottets enda assimilerande organ. Hos Str. Rexii utvåcklas de 
florala skotten i en enda basifugal råcka. På åfversidan af det 
fullvuxna bladets skaft uppstår mellan skifvans uppåtriktade basal- 
kanter ,,ein exogener Vegetationskegel". Denna våxer efter hand ut 
till en blomstångel. En ny meristematisk utbuktning utvåcklas åt 
bladskifvan till och bildar en andra stångel, och så fortgår det på 
samma sått. ,,Derselbe (meristem-kåglan) liegt genau an der 
Grenze, wo beide Organe (blomstångel och sjålfva bladskaftet) in 
einander ibergehen, ja manchmal scheint es, als ob er direkt auf 
dem Bliithenstiel entstanden wåre. Die Epidermis des Blattstiels 
setzt sich iiber den Meristemkegel fort". (1. c. p. 16). Samtidigt 
7) T. Hielscher, Anatomie und Biologie der Gattung Streptocarpus- 
(Cohv's Beitråge zur Biologie der Pflanzen. Bd. 3. 1883.) 
