li 



takkerne og der slaa spraglede Sælhundeunger, der krøbe op 

 paa Klipperne, hvorfor denne Nunatak endnu hedder «den 

 spraglede Sælhundeunge» (kassigiap ernivia). Strax efterat 

 Fjorden om Foraaret efter Isbruddet har '«skudt ud», kan man 

 endnu med Konebaad gaa til Nuk; men vistnok yderst sjeldent 

 ere Forholdene saa gunstige, at en Kajak kan komme til den 

 ovennævnte Nunatak. 



Den første Dag, da jeg besøgte Bræen, kalvede de to nord- 

 ligste Arme kun en enkelt Gang. Vi fik nu imidlertid Regn 

 og Tøvejr i et Par Dage , og da jeg den sidste Dag i varmt 

 Sommervejr besøgte Bræen , kalvede begge Arme hyppigt og 

 stærkt. Efterat jeg var bleven færdig med Maalingerne, erklærede 

 Johan Willumsen, at Tasersuak oven paa den megen Regn 

 og Sne rimeligvis var i en saadan Tilstand, at vi umuligt 

 kunde arbejde os over den; han vidste derfor ikke andet Raad, 

 end at forsøge paa at kjøre ad Fjordisen, uagtet ogsaa denae 

 naturligvis havde lidt meget i de senere Dage. Vi ventede da 

 til henad Aften, for at det muligt skulde blive lidt kjøligt, og, 

 takket være min Kusks Dygtighed, lykkedes det os ogsaa at 

 naa Itivdliarsuk, uagtet vi maatte passere .utallige Revner og 

 aabne Steder. 



Strax efterat vi vare komne dertil, øsregnede det en hel Dag, 

 og næste Dag var der fuldstændig aabent Vande. Medens der 

 altsaa var «Sommer» i Vajgat, var det ganske ejendommeligt 

 den Ilte Maj at komme ned paa Umanaks-Fjorden, hvor Isen 

 endnu var sikker. Imidlertid var Sneen forsvunden paa den 

 Side af Fjeldene, der vendte mod Syd, ligesom den ogsaa var 

 borte fra Isen, der var saa spejlblank, at Slæderne svejende foer 

 efter Hundene, som pludselig syntes at glemme de store An- 

 strængelser, den dybe Tøsne paa Fjeldene havde voldt dem, og 

 i fuldt Løb ilede de ad Ikerasak. 



Jeg havde haabet endnu engang at kunne naa ind til Store 

 Karajaks-Bræ paa Islæget; men ved Ikerasak traf jeg Grønlæn- 

 derne fra Kara jak- 1 1 uset 5 der nu stode i Telt ved Akuliarnser- 



