426 Arfvedsonit. 



Si o r ar s и it og К um emit ved Tunugdliarfik-Fjord og 

 fra Kangerdluarsuk; i Reglen er ä{T21) fremherskende 

 over r{01l); ved en enkelt af Krystallerne fra Kanger- 

 dluarsuk er det omvendte Tilfældet. 



III. Tavleformet efter 6{010}. I Enden er ф()1} og 

 p{lOl} fremherskende, ø{l2l} og r{oil} smaa; en enkelt, 

 lille Krystal fra Tunugdliarfik. 



IV. En stor Krystal uden bestemt Lokalitet med А {21 1 } 

 særlig udviklet, ø{l2l} smal. 



Tvillinger er almindelige efter a(lOO); de er udviklede 

 efter to Typer: 



V. Endebegrænsningen dannes alene af ^{l2l} uden ind- 

 springende Vinkel. Svarer nærmest til Typerne I og II og 

 hidrører fra Siorarsuit og Kangerdluarsuk. 



VI. &{21l} og -s { 1 2 1 } fremherskende, altsaa som Type 

 IV; udgøres ligesom denne kun af en enkelt stor Krystal 

 uden nærmere bestemt Lokalitet. 



Farven er paa de friske Krystalflader sort, men bliver graa 

 ved Forvitring. Fladerne i Prismezonen er undertiden blanke, 

 de andre næsten altid ganske matte. Krystallerne er aldrig 

 stribede. 



De optiske Forhold, der er temmelig vanskelige at udrede 

 paa Grund af Mineralets ringe Gennemsigtighed, er væsentlig 

 undersøgte af Brøgger, Rosenbusch og Ussing. Den alminde- 

 ligste Varietet, der findes i de storkornede Nefelinsyeniter 

 og deres Pegmatitgange, har en Udslukningsvinkel (c : a) paa 

 omtrent 14° og følgende Pleokroisme: 



a meget dyb grønblaa 

 b lavendelblaa 

 c bleg grønlig gul. 

 I de finkornede INefelinsyeniter (Arfvedsonit-Lujavriter) er 

 der følgende Pleokroisme: 



а meget mørk blaalig grøn 



b dyb blaagrøn med svagt graaligt Anstrøg 



c lys brunlig grøn. 



