524 Epistolit. — Thomsonit. 



som uregelmæssige Masser Hulrummene mellem de andre 

 Mineraler; dog haves fra denne Lokalitet kun et ganske ringe 

 Materiale. Med Rinkit og Polylithionit indgaar Epistoliten 

 regelmæssig orienterede Sammenvoksninger. I et enkelt Til- 

 fælde findes den i temmelig smaa, frit siddende Krystaller, 

 hvorpaa ovenstaaende krystallografiske Elementer er bestemte. 

 Navnet, der er givet af Bøggild, er dannet af етиагоАг}, et 

 Brev paa Grund af Mineralets hvide Farve og rektangulære 

 Form. Af Flink benævnedes Mineralet Brucit eller brucit- 

 lignende Mineral. 



148. Thomsonit. (Na 2 , Ca) Al 2 Si 2 8 + f H 2 O. 



Krystalliserer rombisk; de almindeligste Flader er tste Endeflade a, 

 2den Endeflade b, 3die Endeflade c, Vertikalprismet m med en Vinkel paa 

 90° og forskellige Tverprismer. 



Krystallerne er oftest noget langstrakte efter c-Aksen, eller tillige flad- 

 trykte efter a; tydelige Krystaller er temmelig sjeldne; oftest er Mineralet 

 radialstraalet, ofte i smaa kugleformede Masser. 



Fuldkommen Spaltelighed efter b, mindre efter a, meget svag efter c. 

 Bruddet er ujevnt eller halvt muslet. Haardheden er 5 — 5^2, Vægtfylden 

 2.3 — 2.4. Glansen er Glasglans med Perlemorglans paa Spaltefladerne. Farven 

 er oftest hvid, undertiden brunlig, rødlig eller grønlig. Gennemsigtig eller 

 halvgennemsigtig. 



En Varietet af Thomsoniten er den saakaldte Mesole, der har en ringe 

 Mængde mere Kiselsyre, men iøvrigt ikke er forskellig fra Thomsonit; den 

 findes altid i kugleformede Masser, bestaaende af bladede, radiært ordnede 

 Individer. 



Ved Ophedning afgiver Thomsoniten Vand og smelter under Opblæring 

 meget let til en hvid Emalje; den sønderdeles af Syrer under Gelédannelse. 



Thomsonit findes ret almindelig i Hulrum i Basalt og andre vulkanske 

 Bjergarter. 



I Grønland er Mineralet fundet paa en Del forskellige Lo- 

 kaliteter i Basaltomraaderne i Vest- og Øst-Grønland. De 

 ældste Angivelser om Mineralet er i Reglen umulige at faa 

 Klarhed over, da Benævnelserne er meget ubestemte og i Reglen 

 omfatter flere forskellige Zeoliter. Første Gang Mineralet 

 omtales mere tydeligt, er af Giesecke i 1807; senere nævnes 



