Poznámky ku morfologii rhizomů kapradin. 169 



a iiiuhou tedy býti oba podpůrnými. Osy vidlicové o', jsou úplně 

 stejné, stejně listy posázené, která tedy má býti dceřinnou ? Jen případ 

 obr. 5 mohl by částečnou možnost theorie orientační připouštěti, 

 protože každá z obou vidlic jinak položeným listem počíná. 



Srovnáme-li všecky čtyry případy rhizomů kapraďových, jsme 

 oprávněni souditi takto : Rozvětvování nepravidelně monopodialní 

 (Polyp. Phegopteris) přechází pozvolna (P. Dryopteris) do dokonale 

 dichotomického (A. Thelypteris), při čemž, čím více pravidelná dicho- 

 tomie, tím zřetelněji staví se nejbližší listy do čáry, jež půlí úhel 

 dichotomie. Orientace větví pobočních, Ize-li o nich mluviti, k ně- 

 kterému listu osy mateřské nejeví nikde určité postavení co listu 

 podpůrnému. 



U Polypodmm Dryopteris a P. Phegopteris nalézáme pod 

 hlavním silným vrcholem vždy něco níže pupen druhý poboční, 

 z něhož pozděj vyrůstá větev. Nemohl jsem ale zjistiti, že by se tu 

 dělo půlení vrchole vegetačního jako u Aspidium Thelypteris. Z toho 

 soudím, že povstává onen pupen kdekoliv na ose postranně jako 

 u Pteris aquilinci. 



Zajímavé poměry v rozvětvování rhizomů poskytuje nám Pteris 

 aquilina. Rhizoray této kapradiny jsou velmi silné, daleko pod zemí 

 plazivé, dlouhočlenné, se shora a dola ploše smačklé a se stran 

 dvouřízné. Mohutné listy jsou dvouřade a střídavě rozestaveny, mají 

 dlouhý, silný řapík, jenž dole jest vřetenovité stluštělý. 



Na žádném rhizomů nepozorujera ani podobu dichotomie, neboť 

 rhizom se větví v neurčitých vzdálenostech v rozličně dlouhé jedno- 

 duché neb opět dělené větve. 



Všeobecně se přijímá, že rhizomy Pteris aquilina se rozvětvují 

 vesměs adventivními pupeny ze zevní base listů vyrostlými. Takový 

 případ listu s adventivním pupenem by nám skutečně znázonioval ku 

 př. list d obr. 1. tab. 11. Ano pravost tohoto výkladu tím více se 

 zdá potvrzovati, poněvadž na většině listů na basi ony adventivní vý- 

 rostky nalézáme. 



Prohlédněme si ale blíže vznikání listů a jejich „adventivních" 

 pupenů a musíme dojíti ku jinému názoru o věci této. Vrchol hlavní 

 větve (a) jest silně založen a na jeho špičce nenalézáme v nejmnož- 

 šíoh případech ani hrboulku ani jakéhokoliv postranního údu. Teprv 

 dále pod vrcholem zjeví se nám hrboulek postranní, jenž rychle počne 

 se prodlužovati v skoro stejně tlustou větévku (6). V mladém stadiu 

 nevidíme ani na špičce ani pod špičkou této postranní větévky 

 žádného postranního hrboulku neb výrostku, takže ani nevíme, bude-li 



