158 



trængte langt frem Nord paa. Som paaviist af Capt. Normann, 

 naaede over halvandet hundrede Skibbrudne over til Vest- 

 kysten, medens mange af Resten sikkert ere døde. Man maa 

 antage, at en Del af dem, hvis Skjæbne er ubekjendt, ligesaa 

 vel som de, der reddede sig, maa have vidst, at de fra Vest- 

 kysten kunde komme til deres Hjemstavn. Da nu Gie s ecke 

 1806 — altsaa kun en Menneskealder senere — fortæller, at 

 de fjerneste Østlændinger fra Tid til anden rejste Syd paa 

 for at handle med Sydlændingerne ^) , saa synes det be- 

 synderligt, at det ikke skulde have lykkedes en af disse flere 

 hundrede — hvis de havde levet — at komme tilbage til deres 

 Hjemstavn; thi de kunde naturligvis ikke strax gaa over til den 

 eskimoiske Levevis. Giesecke fortæller tillige om Sydlæn- 

 dingerne, at de ere mere velskabte og have en livligere 

 Charakter, end de nordligere boende Grønlændere ^). 

 Graah skriver^): «Grønlænderne, som bebo den sydhge Del 

 af Vestkysten , have i deres Udvortes lidet tilfælles med de 

 egentlige Eskimostammer og med de Indfødte omkring Disko- 

 bugten i Nordgrønland; Østlændingerne synes mig at have 

 endnu mindre». Denne Forskjel i Udseende og Temperament 

 fra Grønlænderne i Almindelighed har ikke alene Sydlændingerne 

 endnu, men ogsaa Østlændingerne, hvad der vel er en naturlig 

 Følge af, at Sydlændingerne nedstamme fra Østlæn- 

 dingerne. Det var da besynderligt, om Sydlændingerne alle- 

 rede skulde have havt disse Træk tilfælles med Østlændingerne, 

 førend der kunde være Tale om, at det fremmede Blod 

 var kommet i dem. Selv om der tidligere end 1777 skulde 

 være kommet forhste Søfolk til Kysten, da er det usandsynligt, 

 at de ere komne i saa stort Antal, saa at hele Befolkningen 

 derved skulde have forandret Udseende, især naar man seer 



') Giesecke's "Mineralogiske Reise i Grønlaiul% Side 20 og 21. 



''') Smstds. Side 22. 



^) "Uiidersøgelscs-Reise til Østitysteii al' Groiilaiid 1828—31». Side 119. 



