19 



er lanirl over 1000 Fod, og at Kulden kun kan antages at virke 

 paa Overfladen i c. 200 Dage, vil man see, at, selv om den var 

 huj nok, og Ledningsevnen stor nok til at forplante Kulden i 

 Fod ned i Dognet, vilde den alligevel ikke formaa at uaa til 

 Bunden af Bræen, medens Varmen langt hurtigere i Sommer- 

 maanederne vil bringe Isens Temperatur op til 0°, da Smelte- 

 vandet fra Overfladen stadig vil sive ned gjennem Revner og 

 Spalter. 



Paa Grund af den forbavsende Hurtighed, hvormed Isen i 

 lîra^en bevæger sig, er Beliggenheden af Bræ en den 

 meget variabel, idet den afhænger af, om der for nylig ved 

 Kalvning har løsrevet sig større Ismasser eller ej. Naar der 

 ikke er foregaaet Kalvning i længere Tid, skulde man formode, 

 at Bræen paa Grund af de midterste Partiers større Hastighed 

 endte i en Bue udefter, men tværtimod. Bræen ender altid i 

 en Bue indefter, saa at den nærmest ved Landet, altsaa den 

 laveste Del af Bræen, strækker sig længst ud. Aarsagen hertil 

 er uden Tvivl, at de store Isfjelde uden Undtagelse dannes 

 fra de midterste Partier, som flyde paa Vandet, at der fra 

 Bræens Sider langt sjeldnere løsrives Is, og, naar det sker, kun 

 i mindre Stykker, som falde ned i Fjorden ovenfra og danne 

 en Del af den saakaldte mindre Kalvis. 



Den øjensynligt rigtige Forklaring af de store Isfjeldes 

 Dannelse er givet af Rink, hvorefter Kalvningen fore g aar 

 ved, at Bræen efterhaanden kommer til at flyde paa 

 \andel, og tilsidst løsbrydes Isfjeldene ved Vandets 



p d r i ft. 



Til dette Resultat, som stemmer med Forklaringen af, at 

 det midterste Parti af Bræen er jævnere end det yderste, kommer 

 man ogsaa ved at maale Isfjeldenes Højde og sammenligne denne 

 med Bræendens Højde. Denne sidste varierer selvfølgelig med 

 Beliggenheden, da Bræen har en svag Ileldning ud imod Fjor- 

 den, og, som anført, er Vderrandens Beliggenhed meget variabel. 



1 IS.id laa den i den paa Kaartct punkterede Linie 1; i 1S7.5, 



