105 



hvilke Steder der hos itf. rufifrons ikte findes Spor til den. For- 

 saavidt afviger M, ruber altsaa fra de ret typiske Arter, men Af- 

 vigelsen er sikkerlig altfor uvigtig til at den paa Grutid heraf 

 skulde kunne skilles fra dem. 



En fjerde og det en hidtil ubeskreven Art troer jeg endelig 

 at erkjende i en Malacurus^ som det Kongelige naturhistoriske 

 Museum har erholdt fra Venezuela, hvor Slægten, saavidt jeg veed, 

 ikke tidligere er angivet at forekomme. Denne Fugl, hvoraf Museet 

 kun besidder et eneste Exemplar, som er skjænket det afHr. Dr. 

 Carron deVillards tilligemed en betydelig Samling af andre Fugle fra 

 denne Egn, staaer unægtelig M. rufifrons meget nær baade i Farve og 

 Storrelse, men har en brungraa og ikke, som denne, en rustrod 

 Pande og Isse, og mangler fremdeles den hvidgraa Stribe over 

 Oiet. Vel er det nu saa, at der hos den unge rufifrons kun tæt 

 ved Næbbet findes en ringe Begyndelse til den rustrode Farve, 

 som senere udbreder sig meget mere, og det ligger derfor nær 

 at formode, at det foreliggende Exemplar fra Venezuela kunde 

 være en slig ung M. rufifrons^ hos hvilken der ikke var Spor 

 til de brunrode Fjer; men Museets Exemplar kan ikke være 

 en ung Fugl, da det er i Begreb med at fælde saavel Sving- 

 fjerene og Styrerne, og da selv de gamle afslidte Styrere allerede 

 have den meget ulige Længde, der udmærker dem hos den 

 gamle Fugl, medens der hos den unge kun er ringe Forskjel 

 mellem Længden af de enkelte Halefjer. Jeg kan derfor ikke 

 andet end antage den for en egen Art: I. obsoletns m,, der for- 

 meentlig vil være tilstrækkelig charakteriseret ved folgende Diag- 



M. rufifronti similUmus: fronte vero et sincipite occipiti concolori- 

 bus, superciliis nullis. Long. loS""", rostr. 14""", al 63""». 



Ma/acur«*- Slægten indbefatter saaledes 4 Arter, der natur- 

 Ugen ordne sig som folger: M. rufifrons (III.), M. obsoletus m., 

 M. striaticeps (d'Orb. «fc Lafr.) og M. ruber (Vieill.). 



