251 
Mælketandsætitet hos Remmesælen, Svartsiden og 
Fjordsælen (Phoca barbata 0. Fabr., Ph. gronlandica 
0. Fabr., og Ph. hispida schrev.), og i Anledning deraf 
nogle Bemærkninger om Tandsystemet hos to fossile 
Slægter (Hyænodon og Pterodon). 
Af 
Professor Japetus Steenstrup. 
(Meddelt i Mødet d. 19de December 1860.) 
(Hertil Tavle V). i 
"Enhver fornyet Undersågelse af Tænderne hos nyfådte Sæler 
synes at sætte det mere og mere udenfor al Tvivl, at Mælke- 
Tænderne i Reglen ere forsvundne hos disse Dyr inden Fådse- 
len, saa at det senere Tandsæt allerede ved denne har naaet en 
saa fuldstændig Udvikling, at det kan gjåre Tjeneste, saasnart en 
saadan maatte fordres, hvilket vel hos de fleste Arter vil blive 
Tilfældet, inden Ungerne ere faa Uger gamle. ”) Hvorvidt imidlertid 
%) Af vore nordlige Sælhunde giver neppe nogen Art Die 1 længere Tid end 
omtrent 3—4 Uger, den almindelige spraglede Sæl maaskece neppe i den 
halve Tid, efter Rosted endog kun i en otte Dage (Nye SEE af det 
Kgl. Norske Videnskab. Selskabs Skrift. II, S. 198., Kbhvn. 1788). Vore 
Kundskaber om Varigheden af dette Forhold hos Sælerne ere desværre 
meget ufuldstændige, og ligesaa ere de ydre og indre Forhold, der væsen- 
lig fremskynde eller udtrække Dieningens Afslutning, os kun lidet be- 
kjendte; imidlertid kunne vi dog af foreliggende lagtiagelser let skjånne, 
at eet af de væsenligere Momenter i denne Henseende bliver Varigheden 
af den Dvale eller Dås, som en stor Mængde af Sælerne baade i de syd- 
lige og nordlige Have ere underkastede og under hvilken Ungerne i Reg- 
len fådes — en Dvaletilstand som ogsaa findes hos andre Havdyr f. Ex. 
Hvalrossen og tildels Havodderen, og hvori selv Luffegjæssene — Ap- 
tenodytes og Beslægtede — synes at deltage 
