153 
Rygpigstraaler , medens Beskrivelsen angiver 9"), tør vel ikke 
komme i Betragtning; heller ikke at Halespidsen angives og af- 
bildes som endende spidst, uden at der spores en særskilt Hale- 
finne, eller at Rygpigstraalerne beskrives som isolerede, medens Af- 
bildningen dog udstyrer dem med nogen Finnehud; denne kunde i øvrigt 
gjærne være mere udviklet hos unge end hos gamle Exemplarer. 
Tændernes ringe Antal (20—22 i Underkjæven 9: paa hver Side 
af denne) kan vel ogsaa forklares af Individets formentlige Ung- 
dom. Vigtigere var Gjællehudstraalernes Antal (6), hvis man turde 
stole paa, at Risso havde fundet dem alle, saavelsom Bugfinne- 
straalernes (3—-11?), hvis dette er paalideligt. Skulde det vise 
. sig, at der i disse Punkter er begaaet Fejl, — hvilket ingen- 
lunde synes urimeligt — vilde Formodningen om, at den fra 
Middelhavets dybere "Vandlag beskrevne Form kun var Ungen til 
den fra de nordiske Have bekjendte Art, vinde i Sandsynlighed, 
om der end derfra endnu vilde være et godt Stykke til Vished; 
det er, som bekjendt, for Dybhavsformernes Vedkommende misligt 
at slutte. til Artsforskjel fra stor geografisk Afstand, men saa meget 
synes i al Fald vist, at disse Arter maa staa hinanden temme- 
lig nær. ; 
Jeg maa endelig aflægge den Tilstaaelse, at Undersøgelsen af 
denne Fisk ikke har hjulpet mig paa Spor efter Notacanthernes 
dunkle Slægtskabsforhold; de synes at være ,,sui generis”, og kan 
man end i Henseende til Hovedets Fysionomi, Bugfinnernes Stil- - 
ling, de uparrede Finners Forhold 0.s.v. let udfinde Analogier med 
forskjellige andre Typer, maa det befrygtes, at disse snarere ville 
lede bort fra end til Erkjendelsen af deres Affiniteter. 
7) Beskrivelsen angiver Gatfinnens Straaletal til 15 +120; men i Straale- 
tallenes Schema faa Linier længere nede staar der — formodentlig 
fejlagtigt — AA. 1.4—200”. 
