328 
"Hos Pseudoscarus cæruleus finder jeg Udhulingen særdeles stærk, 
Hos mit Exemplar er Emaljen- slidt af Spidsen paa nogle af Ten 
derne i den 4de (eller Ste) Række, regnet bagfra; i den 7de ser ; 
jeg tydelig den forbenede Pulpa slidt frem paa et Par af Tem 
derne. I den 9de Række finder vi en Tand, hvor Emaljringen er i 
ufuldstændig bagtil. Det samme er Tilfældet i de forreste fra den 
12te bageste at regne. Man vil heraf kunne slutte, at det under- E 
liggende Ben i en ikke ringe Udstrækning bliver slidt. | 
d. Udviklingen. 
Sammenholder man det nedre Svælgben med de øvre, vil det | 
ikke falde vanskelig at erkende Udviklingen; den er i alt væsenligt 
den samme. Partiet med de smaa Huller er paa de øvre Svælgben 
langt; her er det stærkt forkortet. E : 
Paa det nedre Svælgben er det bestandig fortil, at Sliddet | 
tager Ben og Tænder bort; bagtil derimod er der en bestandig n 
Nydannelse af bægge Dele. Paa det øverste Parti af Bagranden 
(Fig. 3) sættes bestandig ny Benpartikler til; derved forvandles de ER 
nærmest op til dette Parti liggende smaa Huller til lange Huller 
Samtidig bliver Gruberne til Huller, der sættes bestandig ny Deb É: . 
til paa det hvælvede Parti, der dannes ny Gruber 0. s. V. i 
Tandanlægene staar, som ovenfor beskrevet, først lodret, senere 
drives deres nederste Kant fremefter af de bagved dem anlagte 
Tænder: den øverste Kant er derimod lænket fast; heraf kommer 
den skraa Stilling. Idet Tænderne bryder frem, stiller de LÆ 
atter omtrent lodret. i 
Den første Udvikling gaar utvivlsomt for sig paa på Maade, 
der er identisk med den, der ovenfor er fremstillet for de øvre 
Svælgbens Vedkommende. 
