ved Underbinding af alle Karrene til Gl. Submaxillaris paa en Hund 
finder, at Sekretionen stanser, men atter kommer i Gang igen, naar 
der efter 12 til 25 Minutters Forløb igen aabnes for Blodtilførslen, 
saa er det Forsøg, hvoraf man i Virkeligheden kan slutte over- 
ordenlig lidt. Men han har Ret i, at der er drevet noget Misbrug 
med de Slutninger, man har draget af Atropinens Virkning paa 
Kirtelsekretion. Næsten alle Forfattere gaar, idet de henviser til 
Heidenhain, ud fra, at Atropin virker paa de sekretoriske Nervers 
perifere Ender. Mathews mener, modsat denne almindelige Antagelse, 
at Atropin virker paa Kirtlernes Epitelceller, en Opfattelse, hvis 
Rigtighed han lover Bevis for. Hvorledes dette nu end forholder 
sig, fortjener det dog at mindes, at Heidenhain (49, S. 309) ikke 
selv i sin første Meddelelse om Atropinens Virkning paa Gl. Sub- 
maxillaris' Sekretion paastaar, at denne Gift virker paa de perifere 
Nerveender, men kun siger, at den maa virke paa noget, der findes 
et Sted i Chorda-Traadene, f. Eks. maaske paa Ganglieceller. 
Endnu skal kun nævnes ét Eksempel paa, at man i de sidste 
Aar er begyndt at rokke ved den almindelige Opfattelse af Kirtel- 
sekretionens Afhængighed af Nervesystemet. Langley (58, S. 55) 
hævder saaledes, at Atropin ophæver Sekretionen af Vand og faste 
Stoffer og Nydannelsen af de specifike Sekretionsstoffer samtidig, 
og mener, at det ikke tyder paa Tilstedeværelsen af to Slags Traade: 
sekretoriske og trofiske. 
