172 
mørk og uden stærkere Farvetegning, ifølge Sira J. Helgasons 
ovenfor givne korte Skildring (S. 164). Atjeg ikke, uagtet det dengang 
meddeltes mig, at Islænderne paa Stedet havde betragtet den som 
giftig, troede at have et Hoved af deres ,,Blågéma" for mig (see 
foran S. 164 og 165), havde sin Grund i, at jeg allerede dengang 
var bekjendt med den af min uforglemmelige Lærer Prof. J. Rein- 
hardt sen. opstillede Slægt Lycodes, der i Udseende staaer Sten- 
bideren saa nær, og hvoraf idetmindste den ene Art havde en 
stærk blaasort Mundhule, såa at det ikke laa fjernt at antage den 
for at være ,,Blågéma”. 
Men medens det altsaa her maa indtil videre staae hen, om 
vi have én af de to andre af Islænderne ved de ovennævnte 
Navne betegnede Arter for os og da hvilken, staaer det derimod 
sikkert, at der idetmindste ved Islands Kyster forekommer tre vel 
adskilte Arter af Slægten Anarrhichas, og at disse navnligen ved 
udprægede osteologiske Forskjelligheder let "kunne holdes ude fra 
hinanden. Med denne Erkjendelse for Øie ville vi nu for en 
Stund forlade Islands Kyster for at see, hvorledes Søulv-Slægten 
forholder sig ved de ligeoverfor liggende Kyster imod Øst, nemlig 
ved Norges, Finmarkens og Finlånds udstrakte fjordrige og bugt- 
rige Kyststrækninger, eller imod Vest ved Grønlands vestlige 
Kyster ”). 
III. É 
Søulvene ved Norges Kyster. 
Neppe en halv Snes Aar efter Udgivelsen af E g. Olafsens 
Reiseværk bleve vi ogsaa oppe fra det hvide Hav og fra Ishavet 
bekjendte med en tigerplettet Søulv. Fra Hvidehavet havde nemlig 
Laxmann til St. Petersborg sendt et tørret, men meget mishandlet 
Individ af en saadan, og senere havde Akademikeren Lep echin 
ryDe østlige ere jo saa godt som utilgængelige. 
