176 
Længde indeholdes flere Gange i det forreste Pars, og med det 
forreste uparrede Ambulacrum medsænket i en dyb og bred 
Fure, — altsaa umiskjendeligen en Art af den senere i Ag. Des. 
C. R. opstillede eller dog ialfald nærmere begrundede Slægt 
Schizaster. Skjåndt Afbildningen kun synes at vise 3 Genital- 
porer, tillægge de den dog i Beskrivelsen det sædvanlige Antal 
men Årachnoides placenta. Blv. Scut. p. 216 sondrede mellem É. parma 
g RBumphi, til hvilken sidste Rumphs Figur henfårtes; af den korte 
fynse fremgaaer egentlig ingen anden Forskjel end at Ambulakral- 
bladene hos Z. Bumphii skulde være endnu bredere end hos £Æ. parma, 
deres Grene mere buede, skjøndt uden at forene sig i Spidsen. Des- 
moulins (1. c. p. 77) ene igjen disse Arter og angav fremdeles 
det Indiske bre ean som deres Hjem. Da Agassiz udgav sin Monogrå- 
phie af Scutellerne (p. SL —93), var det allerede velbekjendt, at der 
forekom Echinarachnier ved Nordamerikas Østkyst rammen Canada, 
els fik Exe 
Newfoundland), hvorfra han deels mplarer ved Lyell (hans E. 
parma), deels Exemplarer fra Gray under Navn af É£. atl us.… Om 
sin i indrommer han, at den i de fleste Henseender ganske 
stem parma; han opstiller den dog som forskjellig fra 
mer 
denne, ele fordi 2. Rumphii jo skulde være fra Amboina (hvilket vi 
have seet beroer paa en Feiltagelse; desuden vidste Ag. ikke, hvorfra 
hans eget Exemplar var), deels fordi han finder den foreliggende for- 
meentlige E. Bumphii stemmende med Blainvilles Beskrivelse. Som 
Forskjelligheder mellem disse 2 Arter anføres, at Ambulakrene hos E. 
mphii ere stærkere buede, Analaabningen vendt mere opad og Bag- 
randen mere eller mindre afstumpet istédenfor afrundet eller lidt frem- 
springende som hos Z. parma Ag. Ved at mener Agassiz's Fi- 
gurer af disse 2 Arter (I. c. t. 20) vil man ogsaa komme til det Re- 
sultat, at EF. parm a skulde være lidt mere bred end sm ng, E. Bumphii 
den lidt mes i Midten med Anus marginal i indsniktet, 5 able 
ene med Tendens til at lukke sig. I Ag. Des. G. R. opfårtes disse 
samme 3 Arter, men Æ. parma baade fra Canada, det indiske Ocean, 
Ka risobtkå og Tonga Tab, i hvilken Anledning Forfatterne meget 
rigtigt bemærke, at dette vilde være en håist mærkelig geographisk Ud- 
bredning, hvis den sltarset sig. Gray (Cat.) inddrog imidlertid sin 
E. atlanticus og vistnok med fuld Grund, men ogsaa han skjelnede 
dog imellem en Æ. parma med »Anus i Skalranden, med temmelig 
smalle ålikelskralblede og et Klede bo rebelter tiltagende i Brede mod 
Enden« og E. Rumphii med »Anus lidt over Randen, temmelig brede 
Kanoner san og smalle Porerækker, neppe convergerende i Spidsen"; 
om Hjem for den sidste angives foruden det urigtige »Amboyna, Rumph" 
