261 
og man synes ogsaa. ad andre Veie at maatte komme til en lignende 
Slutning. Naar man nemlig betænker den store Bestemthed og 
Lovmæssighed, der forresten hersker i Tandforholdene hos Patte- 
dyrene, vilde det være i håi Grad forunderligt, om en Sæl, der 
" staaer Phoca gronlandica og Ph. hispida saa nær, som Phoca barbata 
gjår, normalt skulde have en Melkekindtand mere end disse to Arter, 
naar dog de hos dem forekommende 3 Melkekindtænder fremdeles 
findes igjen hos de dem meget fjernere staaende Former, Graasælen 
og Klapmydsen, og saaledes virkelig synes at være det gjennem- 
gaaende Tal hos hele de egentlige Sælers Afdeling. Endelig 
kan den Plads, som Tanden indtager, heller ikke andet end 
vække Mistanke imod den; thi der gives ellers ikke noget Rov- 
dyr, ja! man kan endog sige overhovedet ikke noget heterodont 
Pattedyr, hos hvilke Melketændernes Række bagtil i Kjæben naaer ud 
over Pladsen for den fjerde præmolaris i det andet Tandsæt”). 
”) Hvalrossen kunde me tildeels at gjore en satser forsaavidt man 
vil ”henregne de smaa Kindtænder bagest i Kjæberne bagved de tre 
store forreste Par, og g RER: den femte i KER i: Melketand- 
ættet. Men det forekommer mig ikke at være nådvendigt; de have jo 
aldrig nogen Tandkime til en Erstatningstand liggende mol eller over 
sig; flere eller færre af dem findes, skjåndt M zeer forreste 
svinde såa hurtigt, ER ganske sjeldent endnu hos midaldrende pa 
endog ældre Dyr, naae undertiden en meget Elena Stårrelse 
end sædvanligt, i EDI Tilfælde man har villet forklare dem som 
usædvanligt seent udviklede Melketænder. Ved at antage disse Tæn- 
der for det andet Tandsæts molares, hvis Udvikling hurtigt afsluttes, 
saa at de ikke egentlig komme til at fungere, vil man, 
seæes, bringe en stårre Overeensstemmelse ind baade i Tandfor- 
mel og Tandskifte mellem Hvalrossen og dens nærmeste Slægt- 
ninge, Odderne, end man skulde vente efter den anden Tydning, 
efter hvilken Afvigelsen i den Henseende mellem disse Former er saa 
stor, at den er vanskelig at. komme ud over. En slig ringe Stårrelse 
og tidlig Udfalden af de ægte molares, medens præmolares blive sid- 
dende, turde HER ikke være ganske uden Analogie; hos et andet 
ovdyr, der besidder et forunderligt abnormt Tandsæt (om det 
end forresten das ingen Lighed frembyder med Hvalrosseris) Prote- 
les nemlig, finde vi ogsaa de ægte molares mindre end de foranstaaende 
præmolares, og de falde sædvanligt, meg for en Deel, saa tidligt ud, at 
de fleste Forfattere tilskrive Slægte eller vel endog kun % Par Kind- 
ænder istedetfor ?, som dog ere keg dei egentlig tilkommende Antal. 
18" 
oa 
