187 
Sager paa vanlig Viis, tillige paany at. anlægge en Samling af 
udstoppede Fugle, som han dernæst i 4830 forærede til Univer- 
sitetet i Christiania, men hvis Beskaffenhed og Omfang iåvrigt er 
mig ubekjendt. 
Da de fre Aar vare tilende, havde Wåldike endnu ikke faaet 
sit Onske om et Embede opfyldt, og der blev da atter for et nyt 
Triennium tillagt ham 600 Rd. aarligt, og saaledes vedblev det at 
gaae i en lang Aarrække kun med den Forandring, at Summen 
fra 41830 af tillagdes ham under Navn af Gratiale. Skjåndt der 
herved ikke vistes mere end Billighed mod Wioldike, og skjøndt 
Museet navnlig i de fårste Aar i flere Retninger havde god Nytte af 
hans Virksomhed, var der dog ogsaa forskjellige Ulemper ved dette 
Arrangement. Det blev derved gjort umuligt for Museet at op- 
naae Penge til at lånne en virkelig Conservator eller Præparateur, 
skjondt det dog oprindeligt havde været paatænkt at faae ansat en 
slig, som jo heller ikke noget Museum kan undvære. Det ligger 
desuden i Sagens Natur, at da Wåldike boede i Brunsbiittel, 
og Alt altsaa maatte sendes over til ham der, saa kunde han i 
mange Tilfælde ikke yde nogen Hjælp. Fremdeles var det kun 
:Udstopning, som Wåldike vilde og kunde paatage sig, og selv 
i den Retning var det egentlig kun deelviis at han kunde gjåre 
Fyldest; det var nemlig i Grunden kun friske, nylig skudte Fugle; 
som han forstod at udstoppe med en (ialfald for den Tid) 
betydelig Kunstfærdighed. Den saa langt vanskeligere Op- 
gave at udstoppe gamle, tårre Skind låste han ikke synderlig 
godt, og dog er just Dygtighed heri aldeles uundværlig for den, 
som skal kunne tænke paa at tilfredsstille de Fordringer, som 
ethvert stårre Museum nådvendigviis maa stille. En stor Deel 
af de Pattedyr og Fugle, som Wåldike i disse Aaringer ud- 
stoppede til Museet, ere i Tidens Låb atter fjernede og erstat- 
tede af bedre Exemplarer, men der er dog endnu adskillige til- 
bage, hvis maadelige Udstopning og hvis med Bogbinderklister 
fastklinede Vinger kunne vidne om, at disse mine Ylttringer ikke 
ere ubillige. Ved Aaret 1830 begyndte Museet derfor ogsaa 
fortrinsviis at henvende sig til en Præparateur i Udlandet, skjåndt 
det paa Grund af Wøldikes udtrykkelige Ønske ikke ganske 
ophårte at benytte hans Bistand. Det laa endelig i Sagens 
Natur, at Museet tilsidst maatte blive mere end tilstrækkeligt 
forsynet med de Fugle, som kunde skaffes fra Omegnen af 
Brunsbiittel, og skjåndt Wåldike har sendt adskillige meget 
