188 
interessante Stykker (hvorom jo allerede "den ovenfor omtalte 
Turdus atrigularis bærer Vidneshyrd), blev der dog i Tidsrummet 
fra 182141 til 1830 i Museets europæiske Fuglesamling kun 'optaget 
omtrent 150 af de af ham ved Brunsbittel skudte Fugle, deels 
for dermed at erstatte ældre mindre gode Exemplarer, deels for 
at faae visse Arter fyldigere repræsenteret; og med hvert (ål- 
gende Aar blev det selvfålgelig stedse færre af de der forekom- 
mende Fugle, som Museet havde directe Brug for. 
Det er derfor ikke mere end hvad der tilfulde kan forsvares, 
naår jeg siger, at ihvorvel Wåldike maaskee nok kunde have 
et billigt Krav paa, at de treaarige Engagementer fornyedes, 
saalænge han ikke havde faaet anden Erståtning for sin Samling, 
havde atter Museet for sin egen Skyld Grund til at onske, at 
han maatte opnaae en saadan. Men dette var forbundet med 
Vanskeligheder. Wåldike var nemlig ved Familieforhold bundet 
til Brunsbiittel; han vilde derfor ikke blot have et Embede, men 
et Embede i Brunsbiittel, eller ialfald et Embede, som tillod 
ham at blive boende i denne lille By. Det blev ham tilbudt at 
træde ind i Armeen som Major, men dette afslog han, og saale- 
des gik Tiden, indtil han, jeg troer i 1842, fik Toldforvalter=" 
Posten i Brunsbuttel, hvilket Embede, saavidt jeg veed, var 
lonnet med 1700 Rd. og fri Bolig. I den lange Tid, hvorom 
Talen er, henvendte Wåldike sig gjentagne Gange personligt 
til Kongen, foruden at han selvfålgelig sågte Ståtte hos Museets 
Bestyrelse og hos enkelte indflydelsesrige Mænd udenfor denne. 
Men den, som paa hans Anmodning i Reglen maatte forebringe 
hans Ønsker og tale hans Sag, var min Fader, og ligesom denné 
utrættelig udfårte dette ikke altid lette eller behagelige Hverv, 
saaledes vidste Woldike, at han hos ham stedse fandt trofast 
Bistand. Jeg skal til Beviis -herpaa afskrive nogle faa Linicr 
af et Par af hans Breve til min Fader; i det fårste, skrevet lige- 
ved Udgangen af Aaret 18241, da han havde faaet Underretning 
om, at der var tillagt ham 600 Rd. aarlig i tre Aar, hedder det: 
. pDe har styret min Sag til det gode — éene Dem har jeg 
at file for min Fremtids Glæde — Himlen skjænke mig en 
ligesaa stor Glæde at kunne vise mig Dem erkjendtlige. Det 
andet, fra Efteraaret 1839, slutter saaledes: . . . . »,0g for den 
Mand, for hvem jeg i håieste Grad af Håiagtelse offrer Liv 08 
Blod& 
SER RER JeRE 7 
