164 
Halvdel, synes at vise et lille Skovparti (Storskoven ?) omtrent ved 
Træholt. Ved 1650 var Skoven her uden al Tvivl helt forsvundet. 
Men det aabne Mellemrum mellem Storskoven og Skovene mod 
Nordvest har endnu paa dette Tidspunkt været meget mindre end 
det senere blev. I et Tingsvidne af 6. Oktober 1631, bevaret i 
det gamle Jerslev Herreds Tingbog, hedder det, at ,,Synsmænd 
hjemlede for Tingsdom", at de havde været paa Syn om Skovhug i 
Allerup Skov. og eftersom der af Skovfogderne var forevist, saa 
de, at der var hugget Træer ,vesten Mikkels Gærde paa Føltved", 
og »nok sønden Fjedermos". Der var hugget dels Rølder 9: Risbøge, 
dels ,,Bøger", hvorved altsaa antagelig maa menes store Træer. 
Føltved er rimeligvis den Gaard af dette Navn, der den Dag idag 
er til, og som ligger temmelig langt mod Nordvest i Allerup 
Bakkerne, ved- deres østre Udkant; Fjedermosebakke er den, som 
nu benævnes ,,Dannerhøj", et af de højeste Partier i Bakkerne. 
Den ligger omtrent midtvejs mellem Storskoveu og Hellum Skov. 
Her har der altsaa endnu 1631 været høj og betydelig Skov. 
Rodvælterne ved Aabenholt er af Træer, der hørte til den, og Syd 
for Fjedermosebakken, ved Skindbjerg, findes endnu forholdsvis 
megen Bevoksning med Bøgepur. Men Dannerhøj ligger kun ca. 
1100 Meter fra Træholt, Skindbjerg endnu nærmere, og saaledes er 
det klart, at Afstanden mellem Storskoven og Allerupskoven i 1631 ikke 
kan have været stort mere end højst ca: 2000 Meter. Endnu 1635 
hedder det i et andet Tingsvidne om Allerupskoven, at: ,,Geder og 
ubrændte Svin maa ikke indkomme, Olden at forøde",— og: ,,;hvis 
Geder, der indkommer, er forbrudt". Endnu paa dette Tidspunkt 
har Skoven været holdt i Hævd)). 
Om Allerupskoven haves endnu Vidnesbyrd i vore 2 ældste 
Matrikler, fra 1664 og 1688, hvilke begge bevares i Matrikul- 
kontoret. I begge er 6 Gaarde i Allerup opførte med Skovskyld, 
men medens det i 1664 tilsammen udgør 2 Td: 4 Skp. 2 Fjdk. 
!) Bakkerne, der i ca.200 Aar har baaret Lyng, er nu atter tilplantede. 
Ogsaa her ligger enkelte Gravhøje som Vidnesbyrd om en ældgammel 
Opdyrkning. 
