369 
Unge Fugle. 
(10 ,,Sturnus faeroénsis", 8 St. vulgaris.) 
Mellem fuldvoxne Unger af begge Former findes en lignende 
Størrelseforskel som mellem de udfarvede Fugle —: Den gennem- 
snitlige Næblængde, regnet fra Pandefjerenes Forrand, er betydelig 
større hos St. faer. (24,3 mod 21,4 Mm.), men Minimumsgrænsen for 
færøske Individer overskrides af Maximum for typiske. Ligesom for 
gamle Fugle er Gennemsnitslængden af Undernæbbets Køl (Gonys) 
etret godt Skelnemærke mellem de to Stærformer (14,6 mod 11,9 Mm.); 
Middellængden af Gonys er (stadig som hos gamle Fugle) ikke blot 
absolut men ogsaa relativt større hos St. faer. (hvis den hos denne 
Form havde samme relative Længde som hos St. vulg., vilde Mid- 
delmaalet være ikke 14,6 men kun 13.5 Mm.). For den unge 
St. faer., som for den gamle, er Næbbredden en af de skarpest 
udprægede Ejendommeligheder (8,1 mod 7,1 Mm.); Højdeforskellen 
St, menzbieri er af Prazåk beskreven som «geografisk Race» under 
j SÅ RDS RE 
Navnet S4 å 
144; nybeskreven af Bianchi i Annuaire du Mus. Zool. de 1'Acad. 
Imp. des Sec. de St. Pétersbourg, I, 1896, p. 129—131, under Navnet 
Sturnus sophiae). Den er af Prazåk truffen i Båhmen (in Båhmen 
trafich den echten vulgaris noch nie an»), i Måhbren, østerrigsk Schlesien, 
Nedre-Østerrig og Galizien; Bianchi anser den for hjemmehørende i 
største Delen af det evropæiske Rusland; Hartert (Ibis 1892 p. 369) 
har fundet den som Ynglefugl i Preussen; Sharpe har truffet den i 
Storbritannien («more frequently in winter» ; loc. cit. p. 29); Dresser 
har paavist, at «purple and not green» er «the predominant colour 
of the head, ear-coverts, throat, and flanks« hos April- og Maj-Indi- 
vider fra England, Norge, Sverige og Piemont (Birds of Europe, Vol. IX 
(Supplement), 1895—96, p. 233); og danske Stære vise, som anført, 
baade begge Farveextremer og et hvilket som helst Mellemstadium. Det 
er herefter ikke let at se, hvorledes de geografiske Grænser bør drages 
for St. vulg. intermedius, og dens praktiske Adskillelse fra den sæd- 
vanlige Stær synes saa meget mere usikker, som de to Fugle ere for- 
bundne ved alle Overgange. Men det vægtigste Vidnesbyrd om Uhold- 
barheden af Prazåk's Underart er dog maaske dette, at den strængt 
afsluttede og i sin geografiske Udbredelse snævert be- 
grænsede færøske Standfugl kan opvise en lignende 
Række Farveændringer som St. vulg. 
Vidensk, Meddel. fra den naturh, Foren. 1898. 24 
