Kritické příspěvky k sporným otázkám vědy hudební. 217 



O. Tiersch, Elementarbucli der musikalischen Harmonie- und Modulationslehre. 



Berlin, R. Oppenheim. 1874. 

 H. Mendel, Musikalisches Conversations-Lexikon. Berlin, L. Heimann. (1., 1870.) 

 E. Br es laur, Der Klavier-Lehrer. Musik-paedagogische Zeitschrift. Berlin, Wolf 



Peiser. 1887. 

 Vierteljahrssclirift fůr Musikwissenschaft. Leipzig, Breitkopf & Haertel 



1885. 1886. 1887. 1888. 

 Fr. Chry Sander, Jahrbiiclier fiir musikaliscbe Wissenschaft. Leipzig, Breitkopf 



& Haertel. I. 1863. 



I. 



Dle nejnovějších pozorování nejsou tóny krytých píšCal prosty 

 svrchních tónů (Helrahotz, Die Lehre v. d. Tonempfindungen, str. 103. 

 a 157); tolikéž ladičky opatřené přístroji resonančními (Vierteljahrs- 

 schrift f. M., 1886, str. 188.). Každý zvuk je složitý, obsahuje partialní 

 tóny svrchní, jiohž slyšitelnost a síla jevívá se v různých odstínech. 



Obsahuje zvuk též tóny spodní čili nic? Myšlénka tato leží na 

 snadě, poněvadž nepopiratelná jest existence tónů differenčních. 



Nepřekvapí tudíž asi nikoho příliš tvrzení Riemannovo (Mus. 

 Syntaxis, str. 3.), že „to, co zoveme tónem, není než střediskem řady 

 tónů v obou směrech, nahoru i dolů, kteréž vzhledem k jich intensitě 

 čím dále od středu, tím jeví se býti slabšími posléz úplně mizíce, a 

 jichž souhrn sluší nám označiti jakožto zvuk". Aby tvrzení toto doložil 

 co možná nejpádněji, vypravuje Riemann na str. XIII. právě uvede- 

 ného spisu : 



„Podařilo se mi učiniti objev, že struny dusítek prosté, jež od- 

 povídají spodním tónům jistého udeřeného tónu, činí kmity nejen čá- 

 stečné nýbrž i totální, čímž spodní tóny stávají se slyšitelnými." 



Důležité toto odhalení sdělil Riemann písemně Helmholtzovi, 

 očekávaje pevně, že Helmholtz souhlas svůj s ním sdělí a odůvod- 

 něnosť nového výzkumu jen dotvrdí. 



Helmholtz však na str. 587. svého spisu „O pocitech hudebních" 

 prohlašuje, že „s objevem Riemannovým není mu možno vysloviti se 

 souhlasně a po jeho náhledu Riemann patrně v omyl dal se uvésti 

 okolností, že na nástrojích silné resonance každým prudkým otřesem, 

 tudíž i prudkým úhozem na klávesy, některé struny nahodile mohou 

 se dostati do chvění, arci beze všeho zřetele k jich tónové výšce." 



Než nejen Helmholtz vydal Riemannovi svědectví tak málo pří- 

 znivé, i sám tvůrce dualismu Oettingen jej opouští, — o jiných prapor 

 zradivších „harmonických dualistech" (Riemann, Lexikon str. 241.) 

 nemluvě, — a svědčí proti němu. Tak čteme v Riemannově „Musi- 



