218 Karel Stecker 



kalische Syntaxis" na str. 121 : „Professor Oettingen sděluje se mnou, 

 že jemu ani za nočního ticha nepodařilo se na klavíru postihnouti 

 spodních tónů." K tomu dokládá dále Riemann: „A byt by i veškery 

 autority světa povstaly hlásajíce: ,Ničeho neslyšíme,' i tehdáž byl 

 bych odhodlán dáti jim v odvetu, že tedy já jediný přece něco slyším, 

 a to něco nad míru jasného a zřetelného!" Ejhle, Galileo Galilei na 

 obzoru hudebním! 



Abychom však nebyli v nejasnu, jakým způsobem pojímá Riemann 

 tóny spodní, přihlédněme blíže ke stanovisku jeho, jež vyslovil v té 

 příčině ve své studii „Die objective Existenz der Untertone in der 

 Schallwelle, " Tóny spodními, o nichž zde pojednává, nejsou vůbec 

 míněny spodní tóny jednoho zvuku, nýbrž společné tóny spodní dvou 

 zvuků současně zaznívajících, tedy vlastně nicjiného než tóny kombinační. 

 Helmholtz zove je tóny differenČními, Riemann však přesně tak tvr- 

 diti nemůže, poněvadž prvý jeho kombinační tón spodní není, jako 

 u Helmoholtze, diíferencí výšek obou tónů, nýbrž rovná se vždy^je- 

 dničce, ať jsou relativní výšky znějících tónů jakékoliv, jsou-li 

 jenom navzájem prvočísly. Tím tedy neobjevil Riemann vlastně nic 

 nového, poněvadž o existenci tónů spodních jako tónů kombinačních 

 nestává pochybnosti, byť i jeho tóny spodní od Helmholtzových se 

 lišily. Za to však padá zde na váhu výrok Riemannův (1. c. str. 9): 

 „Svrchovaně obdivuhodná je snaha pojímání našeho, získati intervalu, 

 jehož se týče, vždy náležité jednoty zvukové v pevném podkladu jeho 

 základního tónu. Jakmile tato jednota nalezne ohlasu v prvním spo- 

 lečném tónu spodním, ustaneme ostatních tónů spodních dále nepojí- 

 majíce; tyto naopak, jakožto spodní tóny tónu kombinačního, splý- 

 vají s tímto v jedno, právě tak, jako vesměs splývají tóny spodní 

 s jediným^ o sohě zaznívajícím tónem." Tedy nic více, nežli jeden tón 

 kombinační dvou současně znějících zvuků: jediný zvuk sám o sobě 

 nemá žádných tónů spodních, poněvadž s ním splývají v jedno ! Tím 

 také vysvětluje se, co Riemann dokládá na str. 11: „Spodní tóny 

 jakožto integrující součástky jistého zvuku vždy zůstávají skryty; 

 evidentní je zde nutnost, že věčně souzeno nám státi před branou 

 uzavřenou!" 



Tak tedy Riemann sám vlastně nucen je popříti „objektivní 

 existenci tónů spodních," a pojímáním subjektivním nám arci nemůže 

 býti poslouženo. Aby všaktheorii své přece v něčem zjednal půdy proti 

 Helmholtzovým výzkumům, praví na str. 7: „Kdyby při pozorování 

 (uvědomělém pojímání) tónů spodních skutečně šlo pouze o difference 

 kmitočtů, musila by výška kombinačního tónu při postupně přibý- 



