220 Karel Stecker 



jako již mnozí před ním, že tvrdý trojzvuk skládá se z velké tercie 

 -(- malé tercie, a trojzvuk měkký naopak z malé tercie -j- velké tercie, 

 a že tudíž měkký trojzvuk jest pouze převratem trojzvuku tvrdého, 

 trojzvukem negativním, odvozeným z jistého východiska cestou zpá- 

 tečnou. 



Než hlavním tónem trojzvuku měkkého není, jak Hauptmann 

 a po něm řada jiných mylně se domnívají, dominanta, nýbrž, jako 

 při trojzvuku tvrdém, základní tón, tedy ve trojzvuku c—es — g tón c 

 a nikoli g; c—e—g a c—es — g jsou trojzvuky, mající různou mediantu 

 (tercii) (Engel, Aesth. str. 16.). 



Se vší energií bystrého pozorovatele vrhl se Oettingen před 

 čtvrtstoletím na předmět tak nesmírně lákavý a zbudoval, jak obecně 

 známo, na základě tónické a fénické příbuznosti zvuků, kterouž E. 

 Mach nazývá „interessantní hypothésou" (Mendelův slovník. I., str. 

 124.), svůj „duální systém harmonie." Odr. 1866., kdy spis Oettingenův 

 spatřil světlo světa, mnohý učenec již brousil na něm svůj rozum 

 a důvtip, anižby duchaplný tvůrce sám, pokud nám známo, od těch 

 dob byl dal sebe menší známky života. 



Jmenovitě proti fénické části jeho nauky vystupováno opět 

 a opět, ano v nejnovější době zúplna zavrhována. Oettingen sám, 

 jak výše uvedeno, spodních tónů sice neslyší, přes to však počítá 

 s nimi jako se skutečnými, objektivními zjevy, jakými v pravdě jsou 

 pouze tóny svrchní. V důslednosti své však sleduje je až do hloubky, 

 v níž jsou čirou nemožností, přesahujíce daleko meze pojímání slu- 

 chového; tak na př. na str. 31. zmíněného spisu sestupuje až k tónu 

 Q, jemuž dle normálního a {a^ = 435) odpovídají 4,04145 kmitů. 

 Poněvadž však dle novějších výzkumů Preyerových a Ellisových „nej- 

 hlubší vůbec slyšitelný tón odpovídá 15 kmitům*) za sekundu" (Engel, 

 Aesthetik, str. 13.), náleží nejen C4, nýbrž i í^s, a dle Helmholtze, 

 jenž stanoví kmitočet nejhlubšího slyšitelného tónu na 20 (1. c. str. 



*) W. Wundt ve svém díle „Grundzuge der physiolog. Psychologie" (I., str, 

 423) vyslovuje se, že meze pojímání sluchového ve hloubce o celou oktávu 

 níže leží, než obecně se soudí, poněvadž dle jeho pozorování a výzkumů 

 lze zřetelně postihovati ještě differenční tón 2 retných píšťal při 8 zá- 

 chvějích. Počet záchvějů při tónech diíferenčních rovná se jich kmitočtům, 

 a slyšel tedy Wundt, uváděje jako tóny prvotní Cj a (^2, jich differenční 

 tón C^ vznikající 8 kmity za sekundu. Tomu staví se s celou rozhodností' 

 na odpor C. Stumpf, dovolávaje se všech, kdož kdy podobnými pokusy se 

 zabývali a dovozuje, že jest v tak veliké hloubce jediné možnou záměna 

 a mýlka s tóny svrchními, jež při hlubokých tónech poměrně dosti silně 

 vystupují (Vierteljahrsschrift fLir Musikwissenschaft, 1888, str. 642.). 



