Kritické příspěvky k sporným otázkám vědy hudební. 



223 



řečeno, odvážnou harmonisace našich héroů Bacha, Mozarta, Beetho- 

 vena a přizpůsobuje je svým fónickým líčelům. Jmenovitě v Beetho- 

 venovi nezdá se míti zvláštní záliby; opravy jeho skladeb (Harmo- 

 niesystem, str. 100. a násl.) aspoň zřejmě tomu nasvědčují. Jakým 

 způsobem se mu pokusy jeho daří, posoudiž každý z následující, 

 Oettingenem „opravené" harmonisace jedné z irských písní ve sbírce 

 Beethovenově : 



The 



trees with a - ged 



arms were war-ring, 



'-^ 



ř=i= 



-•- ^ H — 1 -V — S N 



-• *~aé 1 *í — v-é- 



^^* 



Í=E 



cross the swel-ling 



drum - lie wave. 



Toho druhu „korrektur", hudebních abnormit, nalézti ve spise 

 Oettingenově slušný výběr. 



Tolikéž Helmholtz upozorňuje na nedostatečnost a nepřístojnost 

 fénického systému Oettingenova, uváděje zřejmě: „Oettingenem se- 

 strojený tónorod jest rod sekstový (t. j. frýgický církevní), jenž od 

 historického, obecně užívaného měkkého systému podstatně se liší" 

 (Die Lehre v. d. Tonempf., str. 587.) Engel (Aesthetik, str. 317.) 

 o tom píše: „Rod měkký není tónorodem samostatným, nýbrž odvo- 

 zeným z rodu tvrdého. Dw- a moll nelze nijak pokládati za souřadné 

 („coordinirt"), nýbrž dur musí platiti vždy jako tónorod pw^oc^wí, moll 

 jako odvozený. '■'■ VyvíjíC se ze svrchních tónů zvuku a představuje 

 se nám jako 10., 12. a 15. svrchní tón. 



Patrno, že fénický systém založen je na půdě sypké, jest pod- 

 vratný, pravdě odporující. Současně s ním však padá všechen dua- 

 lismus a zbývá pouze systém tvrdý, daný přírodou a náležitě odů- 

 vodněný. — 



