^ Kritické příspěvky k sporným otázkám vědy hudební. 225 



f—e^ (8 : 15), jednak nemohouce bez něho se obejíti při sestrojování 

 trojzvuku měkkého v poměru 10: 12: 15. 



Vedle toho však dlouho nerozpakují se vymýtiti vše, co není 

 jim dosti pohodlno, a nejraději ovšem by podrželi pouze oktávu, 

 čistou kvintu a velkou tercii. Tomu však již z toho důvodu co nej- 

 rozhodněji sluší se opříti, že zvuky různých nástrojů na různé odká- 

 zány jsou intervaly, a tu zejména na maloit septimu, na př. zvuk e 

 klarinetu na tóny e — h^ — gis^—d^, nebo klavírní zvuky ve velké oktávě, 

 v nichž intensita 7. partialního tónu až nápadně vystupuje. Existenci 

 této septimy nižádným způsobem nelze popříti, její důležitost nižádným, 

 hyf i sebe důvtipnějším výkladem odstraniti, snížiti nebo odmítnouti. 



Tvrdí-li tedy na př. Hostinský, že „k sedmé součástce (přiro- 

 zené septimě) nelze nikterak přihlížeti, poněvadž v moderní soustavě 

 hudební, která stupnice své skládá na základě intervalů trojzvukových, 

 tedy stupně jejich výhradně kroky kvintovými a terciovými určuje, 

 pro přirozenou septimu není vůbec místa" (Nové dráhy etc, str. 17.), 

 čili, že přirozenou septimu 4 : 7 (a tudíž i malou tercii 6:7a další 

 velkou sekundu 7 : 8) sluší ignorovati, poněvadž „do našeho systému 

 se nehodí lišíc se i od septimy čtvrté součástky, odvozené z této 

 kroky kvintovými (při tónu c^ septima 6-^), i od septimy, povstalé 

 krokem kvintovým a terciovým (septima h^V (Die Lehre v. d. mus. 

 Klángen, str. 13. a 65.), tož jest argumentace podobná ve theorii, bu- 

 jící vesměs na tónech svrchních, vždy výsledkem povážlivé libovůle, 

 činíc mimoděk dojem argumentace asi následující: Poněvadž přiro- 

 zená septima do systému zastupování zvuků se nehodí , opravdu 

 hrozíc jej podvrátiti, proto třeba stůj co stůj vybájiti nějaký důvod, 

 jímž bylo by lze tuto překážku odstraniti. Proto také nepochybně 

 „dospíváme ku přesvědčení, že pátým partialním tónem řada pod- 

 statných součástek jistého hudebního zvuku jest vyčerpána?" Přes to 

 však „zdá se, že náš sluch aspoň tam, kde malá septima zcela 

 samostatně vystupuje, poněkud přece kloní se pojímati ji jako septimu 

 přirozenou" (Hostinský, Lehre v. d. mus. KL, str. 64. a 65.) 



K nepopiratelné, nesmírné důležitosti septimy přirozené přímo 

 a nejjasněji poukazuje Kiemann v „Mus. Syntaxis." Stůjž zde resultát 

 jeho úvahy, pokud sem se vztahuje (1. c. str. 33.): „Tato enharmo- 

 nická identifikace (t. přirozené septimy 'j^ se septimou Vs? povstalou 

 kroky kvintovými, ve čtverozvuku dominantním) jest ^osEí2wzm /aA;žem 

 našeho pojímání sluchového, významu nekonečně velikého, jež jediné 

 naši 12půltonovou soustavu činí způsobilou pro veškery možné sledy 

 akordické." Jest arci pravda, že přirozená septima V4 není matema- 



Tř. matbematlcko-přírodoTědecká. 15 



