228 Karel Stecker 



dojmům z tohoto přirozeného složení zvuků vyplývajícím již uvykl. 

 „Hlavním činitelem je zde zvyk našeho smyslu; ony intervaly, jimž 

 uvykli jsme na přirozeném složení jednotlivých zvuků hudebních, žá- 

 dáme a vyhledáváme i na všech umělých útvarech hudebních, po- 

 něvadž zdáti se nám musí, že tónové pocity, které právě takové 

 intervaly tvoří, nezbytně k sobě patří, jsouce podstatnými částkami 

 téhož celku přirozeného, jinými slovy : že jsou navzájem nejblíže pří- 

 buzné. A jsouli 2 tóny nejbližšími příbuznými, sluch náš současné 

 znění jejich snadně přijímá jakožto dojem celistvý a jednotný, har- 

 monický, t. j. jakožto souzvuk konsonantní" (Hostinský, Nové dráhy 

 etc, str. 18). Nuže, na základě našich vývodů výše uvedených, a se 

 zřetelem na výpovědi právě citované, pokud týče se zvyku našeho 

 sluchu, jsou fo té malá sepiima^ zmenšená kvinta a velká sekunda 

 konsonancemi, a to se zvláštním příhledem ku svrchním tónům kla- 

 rinetů atd.. konsonancemi téhož významu, jako kvinta čistá a tercie, 

 ano všecky dohromady nad to jsou konsonantnějšími nežli kterákoli 

 oktáva základního tónu, po níž v celé řadě svrchních tónů marně 

 bychom pátrali! 



Nelze dále přehlednouti, že v řadě svrchních tónů objevují se 

 dva druhy malé tercie (5 : 6 a 6 : 7) a trojí velká sekunda (7 : 8, 

 8:9 a 9 : 10), čímž theorie konsonancí na základě zastupování zvuků 

 opětně kolísá. Jest tudíž velice na pováženou, sluší-li principu zastu- 

 pování zvuků přiděliti význam jemu přisuzovaný čili nic, poněvadž 

 v pravdě neodmluvno jest, že konsonance, praktickou hudbou uzná- 

 vané, s dissonancemi nad míru klidně se snášejí a s nimi též zvuky 

 zastupují. Než i dle theorie Helmholtzovy nevykazovala by oktáva 

 klarinetů žádných koincidencí tónových: 



e — h^ — gis ' — d ' — Jis ^ — ais ' — cis * — dis * 



e^ — h^ — gis^ 



- d\ 



a kvita pouze jednu: 





e — h^ — gis^ — d^ — fis' — ais'- 



-cis* — dis* 



h—fis^ — dis^—a^ — 



cis* — eis* 



Nemohly by tudíž vůbec na dvou klarinetech povstati konso- 

 nantní souzvuky, což však v živém odporu stojí se zkušeností. Tato 

 nesrovnalost odpadla by jenom tehdáž, přijali-li bychom za pravdu, 

 že sudé partialní tóny klarinetů nescházejí zcela, nýbrž jen velmi 

 slabé jsouce nejsou slyšitelný. — 



Oettingenův fénický systém pozbyl znenáhla úplně půdy, a dnes 

 hájí jej již jen pranepatrný kroužek „harmonických dualistů" s Rie- 



