Kritické příspěvky k sporným otázkám rědy hudební. 229 



mannem v čele, s neústupnou sice zatvrzelostí leč bez výsledku. *) 

 Přesvědčili jsme se však, že i systém tónický nejednou nalézá se 

 v úzkých. „Positivní" živel konsonance a dissonance, odhalený v prin- 

 cipu zastupování zvuků a na odiv stavěný se vší slávou a nádherou 

 rozlétá se jako prázdná snět, poněvadž závěry jeho spočívají na ne- 

 správných návěstích. — „Dle Helmholtze nestává vlastně vůbec kon- 

 sonance, nýbrž jen větší neb menši stupeň dissonance," hlásá Oettingen 

 (1. c. str. 30.). Dojista tvrdí tak Helmholtz vším právem: nečiníť ani 

 jednotlivý zvuk o sobě, rozložen ve své součástky, dle běžných ná- 

 zorů celek konsonantní, poněvadž svrchní tóny navzájem vesměs ne- 

 konsonují. Nelze tedy nikomu nad tím s podivením se pozastavovati, 

 nevyjímaje ani Oettingena ani Helmholtze. Ve výrazu Oettingenově 

 „větší neb menší míra dissonance" obsažena jest výtka, že zde ne- 

 stává žádných pevných hrází mezi konsonancí a dissonancí, nýbrž 

 pouze nenáhlý přechod z jednoho rayonu do druhého. Než právě 

 tento postup vysvětluje mnohem přirozeněji vzájemný poměr obou, 

 chovaje v sobě analogii pojmů kontrastujících : světla a tmy, dne a noci, 

 tepla a zimy a t. p. či musí slunce z rána najednou vysvitnouti 

 plnou, nejjasnější září a na večer okamžitě shasnouti, aby bylo lze 

 učiniti si a demonstrovati představu světla a temna? Musí býti vždy 

 jen rozžhavená huť obrazem tepla a obrazem zimy ledovec? Musí 

 strom jedním okamžikem vypučeti ratolesti a rovněž tak rychle 

 uschnouti ? 



Na jiném místě (1. c. str. 45.) uvádí Oettingen, že tvrdý troj- 

 zvuk c- e — g „chová v sobě jistý konsonantní a dissonantní živel," 

 čili že jest j^zdroveň konsonantní a dissonantní.^'' Totéž tvrdí ve svém 

 „Slovníku" Riemann (Musiklexikon , str. 512.) o kvartsekstovém 

 akordu g—c — e, a jest to po jeho náhledu především čistá kvarta, 

 jež chová v sobě tuto dvojakosť. Jsou-li toto výsledky „positivního 

 živlu" Oettingenova, pak věru není proč měly by míti přednost před 



*) Jmenovitě sluší v té příčině uvésti H. Scbrodera a W. Schella, kteří v nej- 

 novější době snaží se znovu vzkřísiti zavrženou hypothésu o existenci tóuů 

 spodních (Der Klavierlehrer, 1887, str. 162., 193. a 206.), dovozujíce, že 

 na violoncellu při prudkém škrtnutí smyčcem povstávají tóny spodní, ac 

 prý jsou to „tóny prašeredné, zvuku ohyzdného, jejž bylo by teprve potřebí 

 nějakým způsobem zušlechtiti." Pokusy jejich jsou tak málo přesvědčivý 

 a tak směle založeny, že nelze k nim přihlížeti vážně, ana spíše blízka 

 jest otázka, zdali ony prašeredné zvuky, vylouzené násilným trhnutím 

 smyčce, jež nad to dle Schella nečiní určité řady kolísajíce rozmanitě 

 ve své výšce, jsou vůbec nějakými tóny neb zvuky hudebními, jimž dle 

 výpovědí Schellových asi měrou nepatrnou se podobají. 



