230 



Karel Stecker 



Helmholtzovoii „větší neb menší mírou dissonance." — Tolikéž proti 

 výpovědím následujícím a jiným podobného obsahu u mladších stou- 

 penců theorie zastupování zvuků jest nám ve smyslu dřívějších našich 

 vývodů se ohraditi. Hostinský (Nové dráhy etc, str. 25 , 33. a 42., 

 též Die Lehre v. d. mus. Kl, str. 66., 72. a 88.) píše: 



a) „Dva tóny, které jsou podstatnými součástkami téhož hudeb- 

 ního zvuku, nazýváme prmo příbuznými.'-'- Jest tudíž dle toho vzhledem 

 ku zvuku c:c — b, e — b a b — c přímo příbuzno, c — es, c—f, c-a^ 

 C—as nikoliv, na př. 



+ + 



--^r^-- 



Z?^ 



iiPi 







atd. 



-s)- 



Tóny f^ a a^ nejsou podstatnými součástkami zvuku c, tedy 

 nejsou s ním přímo příbuzný. 



h) „Současné znění dvou přímo příbuzných tónů jest konsonance,'-'- 

 Následovně jsou c~6, e~b a b—c konsonaucemi, nikoliv však c—es.^ 

 c — -/, c — a a C—es. 



A přece, tušíme, nebude nikdo tvrditi, že ve příkladě sub a) 

 uvedeném kvarta a seksta jsou dissonancemi. Činí-li dojem uspokojivý 

 čili nic, nepadá zde na váhu: slušíť vždy ostře rozlišovati pojmy 

 „konsonance" a „libozvuku smyslového." 



c) „Každý konsonantní interval zastupuje onen zvuk, jehož 

 úryvkem jest." Interval e^ — g^ jest úryvkem jak zvuku C, tak zvuku 

 A^ ; který z obou zvuků tedy vlastně zastupuje ? Snad přece ne oba 

 zároveň? Který zvuk zastupuje tercie c'^~es^ ve příkladě následu- 

 jícím? 



+ 



i 



za: 



±s? 



e 



4 



•g{ — atd. 



-f^ "^ (9- 



-r- r- 



Dle theorie zastupování zvuků jediné tónický zvuk As., dle 

 „zvyku^^ pak sluch má volbu mezi zvukem As a i^; a přece sluch 

 „ nepře dp oj atý" bude se zde ihned domáhati toniky c, v čemž jej 

 také další postup utvrdí. Nepřikloní se tedy, jak přirozené, ani ke 

 zvuku As ani F, nýbrž nejspíše ke zvuku c, jejž interval c'^—es'^ ani 

 nezastupuje! 



