Kritické příspěvky k sporným otázkám vědy hudební. 231 



d) „Tvrdý trojzvuk (na př. c— e — g) zastupuje zvuk svého zá- 

 kladního tónu." Totéž činí též tak zvaný dominantní čtverozvuk 

 c — e—g — 5, pětizvuk c — e — g — h — d a j. 



e) „Měkký trojzvuk (na př. c — es — g) není Čistým, bezúhonným 

 zástupcem zvuku svého základního tónu, nýbrž předvádí nám zvuk 

 ten zkalený, zastřený dvěma jinými zvuky (malé vrchní tercie es 

 a velké tercie spodní as)." Zastupují-li tvrdý trojzvuk (c — e — g), 

 čtverozvuk (c — e — g — h) a pětizvuk (c — e — g — h — d) zvuk svého zá- 

 kladního tónu, tož zastupuje jej také čtverozvuk c — e — g—h a ob- 

 sažený v něm trojzvuk e — g — h jakožto 10., 12. a 15. partialní tón. 

 A tímto způsobem stává se zbytečným onen věru násilně přivlečený, 

 těžkopádný výklad „zkalenosti a zastřenosti" měkkého trojzvuku po- 

 mocí zastupování zvuků. Theorie zastupování zvuků nereflektuje zde 

 na výklad konsonance měkkého trojzvuku jako 10., 12. a 15. sou- 

 částky zvuku. Proč? Snad pouze proto, že v praktické hudbě sou- 

 částky tak daleké se odstraňují, any působí rušivě ? Z tohoto důvodu 

 asi nikoliv, nýbrž předem proto, že by tato theorie musila logicky 

 přiznati větší míru konsonance souzvuku na př. e—fis — g (10 : 11 : 12), 

 nežli souzvuku e — g — h (10 : 12 : 15), skládajícímu se ze součástek 

 vzdálenějších. Zvyk sluchu, pojímati za dokonalejší konsonanci souzvuk 

 součástek 10., 11. a 12., ve zvuku mohutněji zastoupených než součástky 

 10., 12. a 15, přirozeně k tomu nás by vésti musil. 



Nad míru závažné jsou však pro naše vývody dvě věty Hostin- 

 ského (Nové dráhy etc, str. 19.): „K zastupování zvuků není potřebí, 

 aby zvuk byl úplný, poněvadž sluch náš i zvuky kusé, neúplné přesné 

 rozeznává; c-zvuk zůstává jím i tehdáž, scházejí-li mu jednotlivé sou- 

 částky ano i součástka prvá (tón základní)" . . . 



„Budiž dále s důrazem podotknuto, že kusé, z konsonantních 

 intervalů vznikající zvuky doplňují řadu svých součástek do hloubky 

 svými tóny dififerenčními (hez rozdílu, jsou-li tyto primární, sekun- 

 dární atd.) ; ačkoliv tyto tóny jsou jen slabé a jpouze na nékterýck 

 nástrojích zřetelněji vystupují, sluší V nich přece spatřovati důležitou, 

 poněvadž objektivně danou oporu naší nauky ^^ (roz. zastupování zvuků). 

 Tím získáváme pro naši úvahu následujících veledůležitých důsledků: 



1. Theorie zastupování zvuků musí opětně, chtíc býti důslednou, 

 ve svou nauku o konsonanci pojati intervaly, jež vznikají mezi sou- 

 částkami vzdálenějšími (výše součástky 8.), byt i tyto v praktické 

 hudbě zřídka se objevovaly, poněvadž sluch náš jednak i zvuky kusé 

 zcela přesně rozeznává a po druhé součástky vyšší ve přirozeném 

 složení zvuku, byť i slabě zastoupeny, tož přece objektivně jsou dány. 



I 



