Kritické příspěvky k sporným otázkám vědy hudební. 233 



stavíme-li základní míru zastoupení jistého zvuku v intervalu wm- 

 sona na roven jedničce^ dle místa, jaké vykázáno příslušným inter- 

 valům v řadě tónů svrchních, ve případě nejpříznivějším: 



c:Es:As,-%:^l,,:'l,,= 10:3:2, t. j. 

 klademe-li zastupovací mohutnost zvuku c na roven 10, bude zvuk 

 Es naň působiti mohutností 3 a zvuk As^^ mohutností menší, 2. Po- 

 kládáme-li tedy ve theorii zastupování zvuků trojzvuk na př. c — es — g, 

 zastupující 3 zvuky, přes to za zvuk jeden, totiž za ^^tónický c-zvuk 

 zkalený, ^^ budou při uvedené zastupovací mohutnosti zvuku c := 10 

 naň působiti kaliči, rušivé živly es a as společně poměrnou mohut- 

 ností 5, čímž by arci zvuk c povážlivě byl alterován, zkalen měrou 

 více než citelnou, zastřen hustou mlhou, zkrátka míra jeho konso- 

 nance jakožto c-zvuku ve theorii zastupování zvuků srazila by se na 

 míru nepoměrně malou. Netřeba nám snad opět a opět dokládati 

 a se zvláštním důrazem znovu k tomu poukazovati, že stanovíce toho 

 druhu resultáty máme neustále a výhradně na zřeteli důležitou okol- 

 nost, že theorie zastupování zvuků tímto způsobem, a jediné tímto 

 způsobem vykládá konsonanci měkkého trojzvuku, nemajíc po té čeho 

 jiného se přidržeti. Zmiňujeme se o tom z té příčiny, aby snad nebylo 

 nám náhodou mylně rozuměno; mluvit také Helmholtz o zastřenosti 

 zvuku c v trojzvuku c—es-g (1. c, str. 478.), anižby však jen z da- 

 leka v tom chtěl spatřovati nějaký důvod pro konsonanci trojzvuku 

 měkkého, kterouž u Helmholtze zcela jinde sluší hledati. Při troj- 

 zvuku tvrdém i měkkém jest u Helmholtze míra konsonance totožná, 

 pouze tónický význam trojzvuku měkkého poněkud je porušen, kdežto 

 dle theorie zastupování zvuků je trojzvuk tvrdý úplnou konsonanci, 

 trojzvuk měkký po té stojí na nejkrajnějších hranicích konsonance 

 a dissonance: vlastně přísně vzato, jest silně dissonantní právě z toho 

 důvodu, že nezastupuje zvuk jeden, nýbrž zvuky tři, jsa jen za ně- 

 kterých výhodných podmínek měrou v celku nepatrnou konsonantním 

 t. „a potiori.^ Tu podstatně rozchází se Helmholtz s uvedenou theorii, 

 a přiznejme hned, že k velikému prospěchu vlastnímu: u něho troj- 

 zvuk měkký jest za všech okolností naprostou konsonanci, neodvislou 

 od větši neb menši zastřenosti tónality, konsonance a tónický význam 

 jsou u něho věci zásadně různé ; ve theorii zastupování zvuků stoupá 

 a klesá konsonance parallelně s vetší neb menši zastřenosti zvuku tó- 

 nického, konsonance a tónický význam stoji zde v nerozlučném svazku 

 příčinném! Jest zde tedy měkký trojzvuk za okolností zvlášť pří- 

 znivých konsonanci, rušivými živly mírněji zastřenou, za okolností 

 nepříznivých konsonanci docela zastřenou Čili správněji dissonancí, 



