Kritické příspěvky k sporným otázkám vědy hudební. 235 



oktávami tak nepopiratelně mohutně zastoupený a zvuk c nadobro 

 zastírající? A kterak lze potom vysvětliti konsonanci akordu, o nějž 

 jde, pozbývá-li platnosti zásada, dle níž „měkký trojzvuk je konso- 

 nanci proto, poněvadž a potiori zastupuje zvuk svého základního 

 tónu a tudíž přece jen jest tónickým zvukem,^'' podobně jako trojzvuk 

 tvrdý? Důsledně vzato, zastupuje trojzvuk měkký ve příkl. 3. „a po- 

 tiori" jediné zvuk Es; bylo by tedy vlastně pramálo vážné, chtíti 

 takto složený c-moll-trojzvuk pokládati za konsonanci, an „a potiori'' 

 tónickým c-zvukem není. Toť jsou nutné konsekvence zmíněné theorie, 

 pravdě ovšem se příčící: neboť i laiku samozřejmo, že akord ten 

 vzdor všem uvedeným důslednostem jest a zůstane konsonanci bez- 

 ■vadnou., s tónikou c. — Eklatantním, sem tolikéž se vztahujícím do- 

 kladem jest příklad, uvedený výše na str. 230. sub. a), o němž šíře 

 se rozepisovati bylo by zbytečné, ana věc je zcela jasná. 



Obracíme zvláštní pozornost k toho druhu složitějším případům 

 jakožto k chorým stránkám theorie zastupování zvuků, kde důslednost 

 zavádí nás až do krajností nejzazších. Jak jednoduchý a jasný u při- 

 rovnání s tím ve všech případech jeví se býti výklad Helmholtzův. 

 A připustili-li bychom snad, žeby ani Helmholtzův výklad ve všem 

 nebyl dokoná postačitelný, tolik aspoň je jisto, že toho druhu názory, 

 jak je skýtá theorie zastupování zvuků, nemohou ani z daleka jemu se 

 hlížiti, tím méně ovšem jej nahraditi! 



f) „Dissonance je současné znění 2 tónů nepřímo příbuzných." 

 Vrátkosf této definice sama sebou vyplývá ze všeho, co jsme dosud 

 pověděli . . . 



Hostinský mimo to odhaluje novou, „zvláštní a pro hudební 

 theorii velice důležitou vlastnost našeho sluchu," kterouž zove jeho 

 ^^optimismem^^ (Lehre v. d. mus. Kl., str. 71.), vlastnost to, jejíž po- 

 mocí tam, kde vzhledem k harmonickému výkladu intervalů různé 

 vyskytují se možnosti, neomylně s to je stanoviti, zaznívá-li na př. 

 c — es a ne c — dis. Okolnost tato tím pozoruhodnější nám býti se jeví, 

 poněvadž týž autor tvrdí, že „sluch hudební netemperuje." Poněvadž 

 tedy náš „netemperující sluch'' rozdíl mezi dis a es okamžitě musil 

 by znamenati, byl by dle toho „optimismus" vlastností, jíž příroda 

 obdařila sluch náš zcela darmo. V tomže smyslu a souhlasně s tím 

 uvádí Hostinský též na str. 49. spisu posléze citovaného: „Objevuje-li 

 se ve průběhu skladby malá seksta c — as, poznáváme ji ihned jako 

 malou sekstu, i byla-li by sebe více rozladěna, a nezaměňujeme ji se 

 zvětšenou kvintou c — gis, ačkoli tato v temperovaném ladění zní 

 stejně jakoc — as. Rovněž tak nezaměňujeme dissonantní /— 5'^s s kon- 



