240 Karel Stecker 



hudební. Náhledy svoje v tomže směru naznačil Mach ostatně již r. 

 1866 : „Způsobilost sluchu rozkládati zvuky v tóny stanovena pokusy 

 a prozkoumána dosti podrobně ; než vlastností jiných, jež jeví se nám 

 býti fakty nevysvětlenými, na př. smyslu pro výšku tónovou a pro 

 intervaly, dosud hrubě si nevšímáno. K nim pilné obrátiti zření budiž 

 předním úkolem budoucnosti" (Einleitung in die Helmholtz'sche Mu- 

 siktheorie, str. 88.). Jest skutečně s podivením nemalým, že tak 

 mnohým cenným, povzbuzujícím ideám Machovým nebyla dosud vě- 

 nována náležitá pozornosť; kéž aspoň nyní tak se stane, po vydání 

 studie dříve zmíněné. 



Nejnebezpečnějším na nějaký čas odpůrcem Helmholtzovým 

 zdál se býti Oettingen, jehož „Harmoniesystem in dualer Entwik- 

 kelung" svojí vábivou hypothésou o systému fénickém vlákal v osidla 

 svá nejednoho nadšence pro poctivou snahu. Dnes, jak hned shora 

 jsme podotkli, počítá se systémem fénickým vážně snad již jediný 

 Riemann. Jeho a Oettingenovým vývodům věnoval Helmholtz (1. c. 

 str. 498. a 587.) malou jen odmítavou a nevalně lichotivou zmínku. 



Další ještě podrobný výčet námitek, vznesených proti nauce 

 Helmholtzově, byl by do únavy zbytečným, poněvadž v nejhlavnějších 

 a nejdůležitějších bodech k nim s dostatek jsme poukázali. Pokud 

 různosti v náhledech odpůrců Helmholtzových se týče, budiž zde 

 uveden výrok Machův, čelící proti Oettingenovi (Mendel, Mus. Con- 

 versations-Lex., str. 125.) „Kdybychom měli zvláštní ucho pro výšku 

 a zvláštní pro hloubku, tehdáž byly by převraty Oettingenovy nezá- 

 vadný. Než smysl pro tónovou výsku není^ hohužel, symetrický."' Také 

 Riemann sám, jenž jinak svorně kráčí s Oettingenem, obrací se, což 

 zdá se býti skoro k víře nepodobno, v jedné věci proti Oettingenovi, 

 totiž pokud týče se ladění: „Ladění čisté naprosto není nutno, po- 

 něvadž naše pojímání sluchové snáší se výtečně s poměry tempero- 

 vanými" (Mus. Syntaxis, str. VIII.) 



Lipps brojí proti Wundtově theorii příbuznosti zvuků, „pokud 

 vztahuje se k výkladu harmonie a disharmonie zvuků a tónů" (Psych. 

 Studien, str. 112. a násl.) Stumpf opět praví o Lippsově studii „Das 

 Wesen der musikalischen Harmonie und Disharmonie" (Psychol. 

 Studien, str. 92. — 161.): „Spisovatel (roz. Lipps) obrací pozornosť 

 k rhytmu, ležícímu ve kmitových poměrech tónů harmonických, jenž, 

 anižbychom jej znamenali, musí prý působiti stejným způsobem jako 

 rhytmus, jejž lze sledovati. Tato idea však setkává se s týmiž obtí- 

 žemi, jež byly Helmholtzovi podnětem zavrhnouti bezděčné („unbe- 

 wusst") počítání kmitů. Positivní nauka Lippsova uspokojuje věcně 



